РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року
м. Рівне

Справа № 559/575/19
Провадження № 22-ц/4815/734/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 
                
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 березня 2020 року у складі судді Ральця Р. В., ухвалене в м. Дубно Рівненської області, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягнення аліментів шляхом зміни способу їх стягнення. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказувала, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей. Старший син досяг повноліття, а молодший, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу з відповідачем проживає з нею і знаходиться на її утриманні. рішення Дубенського міськрайонного суду від 13 березня 2015 року була задоволена позовна заява позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі по 450 грн. на кожну дитину. Станом на час ухвалення цього рішення відповідач не мав постійного заробітку, тому позивачка просила суд стягнути з нього аліменти у твердій грошовій сумі. Після рішення суду про стягнення аліментів відповідач працював водієм на ТОВ «Рівнегаз Збут» Дубенського ВР, а на даний час служить по контракту у в/ ч НОМЕР_1 у м. Дубно. Тобто відповідач має стабільний заробіток, його матеріальне становище значно покращилось. Позивачка має тимчасові заробітки, які не покривають витрат на нормальне утримання сина. Просить змінити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначених рішенням Дубенського міськрайонного суду від 13 березня 2015 року, та стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 березня 2020 року вказаний позов задоволено. Змінено спосіб та розмір стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначений рішенням Дубенського міськрайонного суду від 13 березня 2015 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь держави (в особі Державної  судової адміністрації   України)   судовий  збір   у розмірі  768   грн. 40  коп. 
Рішення суду першої інстанції вмотивоване ст. 192 СК України, яка передбачає, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них та обґрунтовано тим, що ці передбачені законом підстави не доведені належними доказами та не знайшли свого підтвердження в період від дати ухвалення судового рішення про стягнення аліментів до дати звернення з позовом про збільшення з позовом про збільшення їх розміру.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на недоведеність обставин, що мають значення для справи, а саме: що у позивача існували підстави для збільшення розміру аліментів на дитину через погіршення економічної ситуації в країні, зростання цін на продукти харчування, одяг, ліки, комунальні послуги; що у платника аліментів покращилося матеріальне становище; що тимчасові заробітки позивача не покривають витрат на утримання сина. Пояснює, що позивачка тривалий час проживає в Республіці Польща, де створила сім`ю, має постійну роботу та дохід, і син ОСОБА_5 проживає разом з нею та навчається. Додає, що при одруженні позивачки з громадянином Польщі останній взяв на себе зобов`язання опікуватися малолітнім сином позивачки, що передбачено законодавством країни та відображено у шлюбному контракті. Заперечує обставини покращення свого матеріального стану у вигляді укладення контракту на військову службу, оскільки довідка про доходи показує збільшення суми доходу з 3 000,00 грн до 5608,99 грн за досить тривалий період – 2009 року по 2020 року. Акцентує увагу на зміну своїх життєвих обставин, зокрема, одруження в червні 2017 року та народження в тому ж році дочки ОСОБА_6 . Доводить, що він є фактично єдиним утримувачем сім`ї, адже дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною, отримуючи щомісячну допомогу на неї в сумі 860 грн., і яка, до того ж, за станом свого здоров`я обмежена у можливості вибору високооплачуваної роботи. Зазначає, що у нього не просто відсутня заборгованість по сплаті аліментів, а навіть існує переплата. Покликаючись на недоведеність обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відзиву на апеляційну скарзі не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити,  а оскаржуване рішення залишити без змін.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 вересня 2009 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим відділом РАЦС Дубенського міськрайонного управління юстиції в Рівненській області (а.с. 6).

Після розірвання шлюбу між сторонами їхній син проживає із матір`ю, і даний факт визнається обома сторонами спору.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 450,00 грн щомісячно, починаючи з 16.02.2015 року і до досягнення ним повноліття, на виконання якого видано виконавчий лист (а.с. 8).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, є недостатнім для задоволення потреб їхнього неповнолітнього сина в розвитку та вихованні, а також погіршення економічного стану в країні та зростання у зв`язку з цим витрат на продукти харчування, комунальні послуги. 

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка обґрунтовувала свої вимоги положеннями ч. 1 ст. 192 СК України, при цьому просила суд змінити спосіб стягнення аліментів – у твердій грошовій сумі.

Згідно ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки ЦНАП № 07-01-20/820 від 12 березня 2019 року, до складу сім`ї входять: ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , які є спільними з відповідачем дітьми.

Відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 14 лютого 2019 року, згідно довідки від 19 березня 2019 року № 349 військової частини НОМЕР_1 (а.с. 9).

Довідка про доходи відповідача від 04 лютого 2020 року № 193 вказує на те, що загальна сума його доходу за період з 01 серпня 2019 року по 31 січня 2020 року становить 21940,16 грн., за лютий 2019 року - 5608,99 грн (а.с. 10).

ОСОБА_2 16 червня 2017 року уклав шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 52). У цьому шлюбі у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка – ОСОБА_9 .

Дружина відповідача ОСОБА_10 перебуває у відпустці по догляду за дитиною і на обліку в УПСЗН Дубенської міської ради, отримує щомісячну одноразову допомогу при народження дитини в розмірі 860,00 грн., згідно довідки №1617 від 11 листопада 2019 року (а.с. 58).

Відповідно до витягу з постанови лікарського-консультативної комісії від 15 листопада 2019 року № 535 ОСОБА_10 має діагноз патологію міжхребцевих дисків, протипоказання до важкої фізичної праці (а.с. 60).

Згідно нотаріально посвідчених заяв від 19 травня 2018 року, зареєстрованій у реєстрі №1453 та від 18 червня 2009 року, зареєстрованій у реєстрі №587, відповідач надав дозвіл на здійснення поїздок за кордон до Республіки Польща та інших країн шенгенської угоди сину ОСОБА_4 в супроводі ОСОБА_1 (а.с. 56, 57).

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття. 

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).
Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

З огляду на наведене, визначений судовим рішенням розмір аліментів на утримання сина сторін в сумі 450 грн на місяць є меншим за встановлений законом мінімум, що є прямим порушенням прав дитини.

Покликання апелянта на те, що у його стабільний дохід не є настільки достатнім, щоб сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_11 у заявленій позивачкою сумі, апеляційним судом відхиляються з огляду на те, що відсутність певного рівня заробітку не є передбаченою законом підставою для звільнення батьків від обов`язку утримання своїх дітей до повноліття. Окрім того, платник аліментів є фізично здоровою особою працездатного віку, у зв`язку з чим відсутність належного рівня доходу має тимчасовий характер, і його життєві обставини не позбавляють відповідача працевлаштуватися таким чином, щоб мати фінансову спроможність утримувати свою неповнолітню дитину належним чином.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що сплачує на утримання сина встановлену судовим рішенням суму аліментів щомісяця, і заборгованість, про яку зазначено в оскаржуваному рішенні суду, у нього відсутня. Дійсно, як вбачається із розрахунку заборгованості по аліментах від 15 листопада 2019 року № 25942 станом на 01 листопада 2019 року у ОСОБА_2 відсутня заборгованість та має місце переплата в сумі 8464, 40 грн. (а.с. 59). Така обставина вказує на дотримання відповідачем свого обов`язку по утриманню дитини в період, в який здійснені такі перерахування коштів на рахунок позивачки, проте не позбавляє останню можливості звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів у судовому порядку в іншій сумі, оскільки таке її право презюмується положеннями ч. 3 ст. 181 СК України, яка закріплює право на реалізацію аліментів за тим з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні відповідача перебувають непрацездатні дружина та малолітня дочка апеляційним судом оцінюються критично, оскільки утримання інших його неповнолітніх дітей не може ставитися в залежність від наведених обставин в сукупності з тим, що платник є фізично здоровою та працездатною особою, а його дружина отримує соціальну допомогу, про що свідчать відповідні документи. Наведені обставини вже були враховані судом першої інстанції при задоволенні позовних вимог.

Що стосується викладених в апеляційній скарзі посилань на те, що їхній з позивачкою син проживає в Республіці Польща зі своєю матір`ю та її чоловіком, і останній повністю опікується дитиною, то вони судом не можуть бути враховані як підстава для залишення розміру аліментів у визначеній попереднім судовим рішенням сумі, оскільки обов`язок батька утримувати свою неповнолітню дитину є абсолютним та не залежить від таких факторів, на які вказує апелянт.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення апеляційний суд також керується закріпленим у ст. 141 СК України принципом рівності обов`язків батьків по утриманню дитини та враховує, що позивачка та відповідач повинні забезпечити дитині рівні частки утримання.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 березня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 червня 2020 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Бондаренко Н. В.

                                                                       Хилевич С. В.