Постанова                                           
Іменем України                                  
 
23 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 468/1338/16-ц
провадження № 61-12643св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2017 року у складі судді Янчук С. В. 
та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 24 січня 2018 року 
у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про заборону вчиняти дії.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 жовтня 2007 року між ним та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступниками якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № NKT0GA00000062 про надання кредитних коштів у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 
36 811,00 дол. США зі сплатою 1,03 % на місяць та строком їх повернення 
до 15 жовтня 2017 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між тими ж сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого позивач передав в іпотеку майно - належну йому квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 91,3 кв. м, яка є його постійним місцем проживання.
 
Пізніше він отримав повідомлення банку, датоване 19 вересня 2016 року, 
але направлені на його адресу 21 листопада 2016 року, в якому ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомляє про намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу іпотечного майна після спливу 30-денного строку та про задоволення вимоги, забезпеченої іпотекою, шляхом набуття права власності на іпотечне майно.
 
Посилаючись на те, що такі дії іпотекодержателя суперечать нормам Закону України «Про іпотеку», оскільки іпотечний договір не містить застереження 
про задоволення вимог банку шляхом передачі останньому у власність предмета іпотеки, а також Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач просив суд заборонити відповідачу вчиняти дії, зазначені в отриманому ним повідомленні, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Короткий зміст прийнятих у справі рішень судів першої й апеляційної інстанцій
 
Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 24 січня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що іпотечний договір, укладений сторонами 16 жовтня 2007 року, містить відповідне застереження, яке прирівнюється до договору 
про задоволення вимог іпотекодержателя та не потребує його окремого додаткового укладення за згодою іпотекодавця.

 

Аргументи учасників справи
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 27 укладеного між сторонами іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, для чого іпотекодавець надав право іпотекодержателю здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця. Проте, судами залишено поза увагою, що іпотекодавець не надав право іпотекодержателю здійснювати продаж предмета іпотеки від імені банку.
 
Крім того, судами не враховано, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів              в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Таким чином суди зобов`язані були врахувати вимоги Закону України 
«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та, з врахувавши норми частини другої статті         386 ЦК України, задовольнити позов, оскільки квартира, передана в іпотеку, 
є єдиним місцем його постійного проживання і її площа не перевищує 140 кв. м.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходив.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її з Баштанського районного суду Миколаївської області.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про заборону вчиняти дії призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 16 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступниками якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ КБ «Приватбанк», укладено договір № NKT0GA00000062 про надання кредитних коштів у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у загальному розмірі 36 811,00 дол. США зі сплатою 1,03 % на місяць та строком їх повернення 
до 15 жовтня 2017 року. Кредит видавався на споживчі цілі.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 жовтня 2007 року між тими ж сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку належне йому на праві власності житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 91,3 кв. м, яке є місцем його постійного проживання.
 
Пунктом 33.4 вищевказаного договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 236 340,32 грн. 
 
Пунктом 27 іпотечного договору, укладеного між сторонами, визначено,               що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною 
та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателем, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідачем у справі на його адресу були направлені повідомлення про наявність боргу, зобов`язання його погасити та про намір банку, у разі непогашення заборгованості, укласти з позивачем (протягом 30 днів з дня отримання цього повідомлення) або з будь-якою іншою особою (після спливу цього строку) договору купівлі-продажу предмета іпотеки.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних    на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року            № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення», якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Оскільки касаційна скарга подана до суду касаційної інстанції у березні 
2018 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України 
в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено
порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права           чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини                 і громадянина захищаються судом.
 
Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) способами визначеними договором або законом (ч. 2 цієї статті). Цивільне законодавство не містить визначення поняття способи захисту цивільних прав та інтересів, але                     за призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду в разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
 
Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає             у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або чи було необхідним їх правове визначення.
 
Відповідно до частин першої - другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права              та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (стаття 12 ЦК України). Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При їх здійсненні особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою статті 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
 
Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення                     та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право          на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист -     це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують     це право.
 
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, в таких випадках: протиправне позбавлення права власності чи його обмеження (стаття 321           ЦК України); безпідставне заволодіння особою майном іншої особи-власника (стаття 387 ЦК України); створення власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України); невиконання чи неналежне виконання умов зобов`язання (стаття 610                   ЦК України).
 
У справі, що переглядається у касаційному порядку позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що він отримав повідомлення банку від 19 вересня 2016 року, яким ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомляв про намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу іпотечного майна після спливу 30-денного строку та про задоволення вимоги, забезпеченої іпотекою, шляхом набуття права власності     на іпотечне майно. Посилаючись на те, що такі дії іпотекодержателя суперечать нормам Закону України «Про іпотеку», оскільки іпотечний договір не містить застереження про задоволення вимог банку шляхом передачі останньому              у власність предмета іпотеки, а також Закону України «Про мораторій                   на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів              в іноземній валюті», позивач просив суд заборонити відповідачу вчиняти дії, зазначені в отриманому ним повідомленні, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 жовтня 2007 року між тими ж сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку належне йому на праві власності житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 91,3 кв. м, яке є місцем його постійного проживання.
 
Пунктом 27 іпотечного договору, укладеного між сторонами, визначено,               що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною 
та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателем, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідачем у справі на його адресу були направлені повідомлення про наявність боргу, зобов`язання його погасити та про намір банку, у разі непогашення заборгованості, укласти з позивачем (протягом 30 днів з дня отримання цього повідомлення) або з будь-якою іншою особою (після спливу цього строку) договору купівлі-продажу предмета іпотеки.
 
Оскільки сторони у договорі іпотеки визначили послідовність дій у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань з кредитним договором, то вчинення кредитором дій передбачених договором не свідчить про порушення прав боржника. Сам по собі факт надсилання кредитором повідомляв боржнику про намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу іпотечного майна після спливу 30-денного строку та про задоволення вимоги, забезпеченої іпотекою, шляхом набуття права власності на іпотечне майно, вчинений відповідно            до умов договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку» без вчинення інших дій, спрямованих на порушення прав позивача, не є порушенням права власності або будь-якого іншого права боржника. Правомірні дії (в межах договору                  і закону) кредитора не є підставою для захисту прав боржника у судовому порядку, оскільки у такому випадку відсутня подія порушення цивільного права або інтересу.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2017 року 
та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 24 січня 2018 року підлягають зміні шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної     чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що судом касаційної інстанції прийняті у справі судові рішення змінюється лише в частині викладення мотивів, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 
2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 24 січня 2018 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко   В. М. Коротун