УХВАЛА

22 липня 2020 року 
Київ
справа №9901/186/20
адміністративне провадження №П/9901/186/20
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Коваленко Н.В. перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання нечинним та скасування рішення,
УСТАНОВИВ:
17.07.2020 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, відповідач), у якій позивач просить визнати нечинним та скасувати рішення Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 14.07.2016 №1377/0/15-16 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з порушенням присяги судді» (далі - спірне рішення).
Так, відповідно до пункту 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Частинами першою, другою, п`ятою статті 123 КАС України установлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зважаючи, що у даному випадку предмет спору стосується акта, яким внесено подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, то для звернення до суду з цим позовом слід застосовувати місячний строк, встановлений частиною  п`ятою статті 160 КАС України.
Водночас, як свідчать матеріали позовної заяви, спірне рішення прийнято ВРП 14.07.2016, а даний позов подано ОСОБА_1 лише 17.07.2020, тобто з пропуском встановленого процесуальним законом строку звернення до адміністративного суду.
У позовній заяві порушується питання про поновлення вищевказаного строку з огляду на те, що на території тимчасово окупованого Криму у м. Сімферополі сама проживає мати похилого віку дружини позивача, яка має хронічні хвороби і потребує постійного догляду. У зв`язку з цим ОСОБА_1 зазначає, що більшість часу йому доводиться перебувати у м. Сімферополі.
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивач, серед іншого, вказує на те, що починаючи з березня 2016 року і по теперішній час не працює, не отримує пенсійних виплат та не має роботи у м. Києві, у зв`язку з чим, а також, зважаючи на труднощі у перетині кордону з Російською Федерацією, для нього існували об`єктивні перешкоди в отриманні спірного рішення ВРП, копія якого не надсилалась, і своєчасному оскаржені такого акта.
Позивач посилається й на те, що оскаржуване рішення ВРП він зміг отримати лише при особистому зверненні до відповідача 29.05.2019, однак, в силу вищенаведених причин, змушений був терміново виїхати до матері своєї дружини, стан здоров`я якої погіршився, а підготовка, складання позову та здача його до суду потребували значних витрат часу, у зв`язку з чим звернутись до суду зміг лише у вересні 2019 року.
Як вказує позивач, ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.10.2019 його позовну заяву до ВРП з вимогою стосовно оскарження спірного рішення залишено без розгляду, а вищезгадану ухвалу направлено на адресу представника ОСОБА_2, з якою було розірвано договір про надання правової допомоги через звільнення останньої з роботи в юридичній компанії.
ОСОБА_1 наголошує, що вищеназвану ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду він зміг отримати лише 02.07.2020 при зустрічі з ОСОБА_2 , а тому вважає, що пропустив строк для звернення до суду з цим позовом з поважних причин і просить його поновити.
Вирішуючи питання стосовно поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду, Верховний Суд виходить з такого.
Як випливає зі змісту положень статті 123 КАС України, за загальним правилом строк, встановлений для звернення до адміністративного суду, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Варто наголосити, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й   стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.
Ключовими принципами статті 6      Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
В той же час, у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12.07.2001 у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.
Окрім цього, питання, пов`язані з оцінкою поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, неодноразово вирішувалось Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 27.05.2020 у справі №9901/546/19, де у пунктах 29-35 вищевказаної постанови зазначено про таке.
Частиною другою статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Аналіз положень вищеназваних джерел права в ракурсі висловленого Великою Палатою Верховного Суду правозастосування дає підстави стверджувати, що строк звернення до адміністративного суду може бути поновлений лише за наявності поважних підстав, наявність яких підтверджена відповідними доказами.
У даному ж випадку, наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду вищезазначеним критеріям не відповідають.
Зокрема, вказані позивачем обставини стосовно хвороби матері його дружини, перебування (проживання) її у м. Сімферополі та необхідність здійснення постійного догляду за нею у зв`язку зі станом здоров`я не підтверджена жодними доказами.
До того ж, не наведено належного обґрунтуванням того, що жоден з членів сім`ї, окрім позивача, не мав реальної можливості здійснювати такий догляд на час, необхідний для підготовки і подання даної позовної заяви.
Необґрунтованими є й аргументи ОСОБА_1 щодо наявності труднощів у перетині кордону з тимчасово окупованої території Кримського півострову, оскільки позивач лише узагальнено констатував факт геополітичної ситуації у державі і висловив твердження про імовірність певних ускладнень у процедурі виїзду за межі півострову, при цьому, не вказав у чому конкретно це виражається, як і не зазначив про те, чи взагалі він здійснював спроби виїзду з Криму на територію материкової України, чи було йому відмовлено у такому виїзді або в`їзді.
Водночас, ці обставини позивач не підтвердив жодними доказами, а тому суд не може сприймати їх як обґрунтовані та об`єктивні.
Крім того, про наявність оскаржуваного рішення ВРЮ ОСОБА_1 мав реальну змогу дізнатись під час розгляду Верховним Судом справи №П/9901/328/18 (800/30/17), у якій він брав участь у процесуальному статусі позивача через представника - Ружанського   Л.В., присутнього у судових засіданнях.
Предмет спору у вищеназваній справі стосувався оскарження постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 №1620-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з порушенням присяги судді, яка, в свою чергу була прийнята на підставі подання, оформленого спірним рішенням ВРЮ від 14.07.2016 №1377/0/15-16.
Провадження у цій справи тривало з 20.04.2017 - дати відкриття провадження Вищим адміністративним судом України й до 14.06.2018 - дати прийняття Верховним Судом постанови про відмову у задоволенні позову, тобто після прийняття ВРЮ спірного рішення. Участь у цій справі брали представники ВРП.
Постановою Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №П/9901/328/18 (800/30/17), яка переглянута Великою Палатою Верховного Суду в апеляційному порядку і залишена без змін, тобто набрала законної сили, було встановлено, що 14.07.2016 Вища рада юстиції, розглянувши висновок члена Вищої ради юстиції Муравйова О.І, за скаргами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та зверненням в. о. Голови Вищого адміністративного суду України Ліпського Д.В. стосовно судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 , винесла рішення №1377/0/15-16 "Про внесення подання до Верховної ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України та припинення дисциплінарного провадження за скаргою ОСОБА_5 стосовно призначеного судді" (арк. справи 26-34). На підставі рішення ВРЮ від 14 липня 2016 року, Вища рада юстиції, керуючись статтею 27 Закону України "Про Вищу раду юстиції", 1 серпня 2016 року внесла подання №77/0/12-16 про звільнення судді ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді.
Отже, про наявність спірного рішення, а відтак і про порушення своїх прав, ОСОБА_1 міг дізнатись ще у 2018 році під час розгляду справи №П/9901/328/18 (800/30/17), оскільки такий акт ВРЮ перебував у матеріалах справи, з якими, відповідно до даних Комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», 09.02.2018 ознайомлювався його представник Ружанський Л.В. , який також був присутній у судових засіданнях під час оголошення судом обставин справи, дослідження доказів. 
Більше того, згідно наявної у Комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» інформації, копію постанови Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №П/9901/328/18 (800/30/17) Ружанський Л.В. отримав 03.07.2018, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення за ідентифікатором №01029237226770, й, будучи уповноваженим представляти інтереси ОСОБА_1 та діяти від його імені, зобов`язаний був довести до відома свого довірителя про таке судове рішення, повідомити про результат розгляду справи.
Необхідно зважати й на приписи частини сьомої статті 251 КАС України, згідно з якою якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.
З наведених у позовній заяві аргументів також не вбачається обставин, які б свідчили про наявність об`єктивних та непереборних, істотних перешкод, труднощів, що завадили представникові ОСОБА_1 Ружанському Л.В. повідомити довірителю про факти, які стали йому відомі під час здійснення обов`язків щодо представництва.
Насамкінець, Суд враховує, що ухвалою Верховного Суду від 11.11.2019, постановленою у справі №640/16584/19, аналогічну позовну заяву ОСОБА_1 було повернуто на підставі частин другої статті 123 КАС України, оскільки така подана поза межами встановленого процесуальним законом строку звернення до адміністративного суду і причини пропуску цього строку, наведені позивачем, визнані неповажними.
Вищезгадане судове рішення ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржив, у зв`язку з чим таке набрало законної сили.
Той факт, що копію ухвали про повернення позовної заяви було направлено на адресу представника ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_1 було розірвано договір про надання правової допомоги через звільнення останньої з роботи в юридичній компанії, не свідчить про наявність поважних причин пропуску строку, встановленого статтею 122 КАС України, оскільки суд направив це судове рішення за тією адресою, яка була вказана у позовній заяві, тоді як згідно з положеннями статті 131 цього ж Кодексу, обов`язок повідомити про зміну адреси покладено на учасників судового процесу.
Тому, викладені позивачем факти і обставини не можуть зумовити поновлення строку звернення до адміністративного суду, оскільки не свідчать про наявність поважних причин пропуску такого.
За правилами частин першої, другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
За наведеного, позовну заяву ОСОБА_1 слід залишити без руху й надати позивачу десятиденний з дня вручення цієї ухвали строк, упродовж якого останній має право вказати інші підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Керуючись статтями 122, 123, 171 КАС України,
УХВАЛИВ :
Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання нечинним та скасування рішення - залишити без руху.
Встановити позивачу десятиденний з дня вручення цієї ухвали строк, упродовж якого він має право вказати інші підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя                                                                                                    Н.В. Коваленко