ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 646/3820/18

провадження № 22-ц/818/1537/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – Харківська міська рада,

відповідачі – державний реєстратор Чугуївської міської ради Харківської області Каліберда Анастасія Андріївна, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 

третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  Харківської міської ради до державного реєстратора Чугуївської міської ради Харківської області Каліберди Анастасії Андріївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 15 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Шелест І.М., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 15 листопада 2019 року),-
в с т а н о в и в:
У червні 2018 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до державного реєстратора Чугуївської міської ради Харківської області Каліберди Анастасії Андріївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання договору дарування недійсним.
Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 15 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено та скасовано заходи забезпечення позову, що накладені ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.09.2018 року шляхом накладення арешту на житловий будинок, загальною площею 607,8 кв. м., житловою площею 367,2 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності. Судові витрати залишено за позивачем.
В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що судом не враховано порушення Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127. Державний реєстратор в процедурі розгляду заяви про реєстрацію речових прав на нерухоме майно повинен встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Проте, Харківська міська рада вважає, що державний реєстратор прийняв оспорюване рішення всупереч вимог закону, оскільки в Державному реєстрі відсутня інформація щодо реєстрації права власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок, право власності на який реєструвалось, а також не надано документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Належним документом, який би підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси, може бути рішення виконкому Харківської міської ради або довідка (витяг) з Єдиного адресного реєстру міста Харкова. Оскільки документи, що були надані заявником реєстратору не відповідали вимогам закону, право власності на нерухоме майно в даному випадку не підлягало реєстрації. При цьому скасування державної реєстрації на об`єкт нерухомого майна є підставою для визнання недійсним договору дарування будинку по АДРЕСА_1 .
Представник ОСОБА_2 – адвокат Отенко П.В. надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 15 листопада 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача – без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Харківською міською радою не доведено порушення прав територіальної громади шляхом здійснення дій з реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Власниками спірного майна є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому відсутні докази наявності спору між Харківською міською радою та відповідачами.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 06 лютого 2017 року державним реєстратором Чугуївської міської ради Харківської області Каліберда А.А. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), та внесено інформацію про право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1164367063101) на підставі наданих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 документів (а.с.188 т.1).
17 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., за умовами якого ОСОБА_2 отримала у власність Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21 т.1).
22 листопада 2017 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана) також укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., за умовами якого ОСОБА_1 отримала у власність Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20 т.1).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.06.2018 року, наразі власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (1/2 частина) на підставі договору дарування серія та номер 3010, виданий 22.11.2017 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. та ОСОБА_2 (1/2 частина), на підставі договору дарування серія та номер 2616, виданий 27.10.2017 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. (а.с. 14-15 т.1).
Як на підставу позовних вимог, Харківська міська рада посилалася на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1164367063101) прийняте державним реєстратором Чугуївської міської ради Харківської області Каліберда А.А. з порушенням норм закону, воно порушує встановлений порядок державного управління у сфері містобудування та архітектури, а також посягає на встановлений порядок та основні засади регулювання відносин права власності та забезпечення безпеки сторонніх осіб у процесі використання нерухомого майна за цільовим призначенням. При цьому скасування державної реєстрації на об`єкт нерухомого майна, що була підставою для державної реєстрації житлового будинку за адресою:  АДРЕСА_1 , є підставою для визнання недійсними договорів дарування від 17 жовтня 2017 року  та від 22 листопада 2017 року, оскільки в результаті скасування зазначеної реєстрації первинне право власності на житловий будинок буде відсутнє. Позивач вказував, що державний реєстратор прийняв оспорюване рішення (№ 33717746 від 06.02.2017) всупереч вимог п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки в Державному реєстрі відсутня інформація щодо реєстрації права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок, право власності на який реєструвалось, а також не надано документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Прийняття Державним реєстратором оспорюваного рішення, без присвоєння у визначеному порядку адреси, фактично нівелює роль цілої системи органів державної влади та контролю, які здійснюють повноваження в цій сфері, що суттєво порушує інтереси територіальної громади та вимоги законодавства щодо реєстрації права власності. У зв`язку з цим, Харківська міська рада просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію нерухомого майна (індексний номер рішення № 33717746 від 06.02.2017), проведену державним реєстратором Чугуївської міської ради Харківської області Каліберда А.А., якою було внесено інформацію про право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1164367063101); визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку за вказаною адресою від 27.10.2017 року та визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку за вказаною адресою від 22.11.2017 року.
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Державна реєстрація права власності відноситься законом до обов`язкової процедури, яка є складової отримання права власності на новостворене майно, тому скасування такої реєстрації права власності є фактом втручання у право мирного володіння своїм майном, яке захищено як Конституцією України, так і Протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Встановивши, що скасування державної реєстрації права власності є втручанням у право мирного володіння своїм майном, суд з`ясовує чи є законні умови (тобто таки, які передбачені законом) для відповідного втручання, чи є метою втручання інтереси суспільства та чи відповідає таке втручання принципам демократичного суспільства.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), який спрямований на забезпечення визнання та захист державою таких прав.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.
Частинами 2, 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом (ч. 5 ст. 12 вищезазначеного Закону).
У відповідності до вимог ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
У ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, що, відповідно до законодавства, підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок № 1127).
Пунктом 40 Порядку № 1127 передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.
Відповідно до п.42 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 
1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 
2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. 
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.
Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Харківської міської ради від 02.11.1993 року №554 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 було надано громадянам у користування для будівництва жилих будинків і господарських будівель (а.с.140 т.1).
02 лютого 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяву про державну реєстрацію прав та обтяжень щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 174-177 т.1).
Згідно картки прийому заяви №79458762, заява про державну реєстрацію права власності, подана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , отримана ОСОБА_3 . Перелік документів, поданих із заявою: інформаційна довідка 01/02/2017, технічний паспорт та копії паспорту заявників (а.с.177 т.1).
Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого 01.02.2017 року, будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та плану до нього замовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 100-103 т.1)
При цьому інформаційна довідка від 01 лютого 2017 року, видана ТОВ «Актуаль» свідчить про те, що за результатами технічної інвентаризації (інвентарна справа 68/01/17-ТП від 01.02.2017року) було встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 розташовано житловий будинок літ. «А-2» з балконом літ. «а» та ганком літ. «а-1», загальною площею 607,8 кв.м., та господарська будівля: льох літ. «Б», які було побудовано у 1991 році (а.с.181 т.1).
Рішенням державного реєстратора Чугуївської міської ради Харківської області Каліберда А.А. від 06 лютого 2017 року проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1164367063101) (а.с.188 т.1).
Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках та збудовані до 5 серпня 1992 року були визначені ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на час вчинення реєстраційних дій, положеннями якої передбачалось, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, щодо яких раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:
1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;
2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.
Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.
Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації є необов`язковим.
Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, в редакції, чинній на момент вчинення реєстраційних дій, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються:
1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги;
2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.
Аналізуючи вказані положення закону та Порядку, колегія суддів вважає, що відомості, надані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , були достатніми ( згідно вимог закону, що діяв на час проведення такої реєстрації) для проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень.
Колегія суддів не вбачає порушення державним реєстратором Чугуївської міської ради Харківської області Каліберда А.А. при прийнятті рішення від 06.02.2017 року вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, оскільки документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. 
Даних про порушення прав Харківської міської ради здійсненням зазначеної реєстрації, - матеріали справи не містять.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 Цивільного кодексу України).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
З матеріалів справи убачається, що 17 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., за умовами якого ОСОБА_2 отримала у власність Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21 т.1).
22 листопада 2017 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана) також укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., за умовами якого ОСОБА_1 отримала у власність Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20 т.1).
Обгрунтовуючи вимоги про визнання недійсними договорів дарування від 17.10.2017 року та від 22.11.2017 року, Харківська міська рада вказувала, що у зв`язку з порушенням порядку реєстрації права власності на спірне майно, вказані договору дарування слід визнати недійсними.
Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.
Під час вирішення спорів вказаної категорії у суддів виникає питання, чи будь-яка заінтересована особа вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами.
Цивільний Кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.
У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі:
1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором;
2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені;
3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9 роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.
Отже, вказівка в ч.3 ст.215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Коло таких заінтересованих осіб не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
За таких обставин висновок суду про недоведеність обставин щодо порушення прав Харківської міської ради укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів дарування, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Матеріали справи свідчать про те, що позивач не є стороною оспорюваних договорів. 
Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не є комунальною власністю, а належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності (а.с.255 т.1).
Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що оспорюваними договорами дарування порушуються його права та законні інтереси.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
У відповідності до ст. 4 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Крім того втручання держави в право на мирне володіння своїм майном є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував на тому, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Адже, здійснюючи свої визначені законом повноваження щодо управління та контролю за майном, якими державні органи наділені відповідно до абзацу 2 Статті 1 Протоколу, вони повинні також діяти своєчасно, у належний спосіб та послідовно, аби не допускати порушення законних прав та інтересів власника.
Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Стала практика Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Матеріали справи не містять доказів того, що оспорюваним рішенням державного реєстратора та договорами дарування порушуються права Харківської міської ради. Тому у спірних правовідносинах втручання територіальної громади у право відповідачів на володіння майном,- не є законним.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 15 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 01.10.2020 року.