Справа № 343/564/20 
Провадження № 22-ц/4808/807/20 
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого                Матківського Р.Й.
суддів                        Василишин Л.В., Горейко М.Д.,
секретяря                Турів О.М.,
з участю                з участю представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Рокетської С. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 травня 2020 року, ухвалене суддею Турашем В.А.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У квітні 2020 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17.05.2011 року у розмірі 23457,92 грн., на 17.03.2020 року та судові витрати у розмірі 2102 грн.
Банк мотивував позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 17.05.2011 року.
Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач на 17.03.2020 року має заборгованість - 23457.92 грн., яка складається з наступного:
- 8879.21 грн. - заборгованість за тілом кредиту;
- 4634,66 гри. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України;
- 8350.82 грн. - нарахована пеня;
а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:
- 500.00 грн. - штраф (фіксована частина).
- 1093.23 грн. - штраф (процентна складова).
Посилаючись на зазначене банк просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 травня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь   акціонерного товариства КБ „ПриватБанк" заборгованість за тілом кредиту по кредитному договору № б/н  від 17.05.2011 року в сумі 8879 (вісім тисяч вісімсот сімдесят дев`ять) гривень 21 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь   акціонерного товариства КБ „ПриватБанк" 795 (сімсот дев`яносто п`ять) гривень 61 коп. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В решті позову відмовлено.
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що враховуючи правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 14-131цс19, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису позичальника, а Витяг з Тарифів банку не долучено до матеріалів справи, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому позовна вимога про стягнення з відповідача 8350,82 грн. пені та 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1093,23 грн. - штраф (процентна складова) задоволенню не підлягає.
Також враховуючи, що позивач з позовом до відповідача ОСОБА_1 , про стягнення коштів до суду звернувся 07.04.2020 року, позовна вимога про стягнення 4634,66 грн., заборгованості по відсоткам нарахованими на прострочений кредит відповідно до ч.2ст.625 ЦК України за період з 01.11.2019р. по 17.03.2020р. також задоволенню не підлягає.
Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 суми непогашеного тіла кредиту (фактично отримані відповідачем кошти) у розмірі 8879,21 грн. та відмови у задоволенні решти позову.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На дане рішення представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, просить його скасувати в частині відмовлених вимог щодо стягнення відсотків, нарахованих за ст.625 ЦК України, пені та штрафу, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги банку у цій частині у повному обсязі, а також стягнути з відповідача судові витрати.
Мотиви апеляційної скарги наступні.
Суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності у відповідача обов`язку щодо сплати процентів за ст.625 ЦК України, пені та штрафів. Відповідач уклав договір приєднання, тому відсутність його підпису на умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору.
Суд не дослідив довідку про умови кредитування, підписану відповідачем, у якій, зокрема, зазначено розмір та порядок нарахування пені та штрафів, а також процентів за користування кредитом. Відсутність вказаної довідки, яку у позовній заяві названо витяг із тарифів, була підставною для залишення позовної заяви без руху.
Суд безпідставно відмовив у стягненні процентів за ст.625 ЦК України, що передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг.
Фактичні обставини справи встановлені судом
Судом встановлено, що 17.05.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
На підставі вказаної анкети-заяви відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На підтвердження умов надання кредиту відповідачу та порушення зобов`язання останнім позивач надав суду копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.27), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.15-31), розрахунок заборгованості та довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с.25-26).
Крім того, позивач вказує, що до позовної заяви долучив: копію витягу з Тарифів банку, однак як вбачається із акту  від 07 квітня 2020 року, складеного працівниками канцелярії Долинського районного суду Івано-Франківської області, вищевказана копія витягу з Тарифів банку в матеріалах справи відсутня (а.с.68).
Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 17.05.2011 року, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанком" та ОСОБА_1 , станом на 17.03.2020р., за відповідачем ОСОБА_1 , наявна заборгованість в сумі 23457,92 грн.,  в тому числі :
- 8879,21 грн. - заборгованість за тілом кредита;
- 4634,66 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України;
- 8350,82 грн. - заборгованість по пені;
- 1593,23 грн. - заборгованість по судовим штрафам.
Із довідки позивача(а.с.26) встановлено, що згідно кредитного договору, укладеного між сторонами у цій справі, видано чотири кредитні картки, остання з яких видана 09.12.2019 року із терміном дії до 08/23 (серпень 2023 року).
Позиція суду апеляційної інстанції
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість також роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбаченим цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За змістом ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо відмови судом у стягненні штрафу та пені за кредитним договором
Суд вірно застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, і правильно вважав, що Умови та Правила надання банківських послуг тільки якими обгрунтовував у позовній заяві представник позивача як підставу для задоволення позовних вимог не є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що вказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, не можуть бути застосовані, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач дійсно не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг і вони не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору. Посилання представника позивача у позовній заяві, що відповідач як позичальник крім анкети-заяви підписував інші зобов`язання які можна б було вважати складовими кредитного договору відсутні зовсім.
Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що позовна вимога про стягнення з відповідача 8350,82 грн. пені та 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1093,23 грн. - штраф (процентна складова) задоволенню не підлягає.
Щодо відмови судом у стягненні заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит за ст.625 ЦК України
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (пункт 54 цієї постанови), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.».
Судом апеляційної інстанції із довідки позивача(а.с.26) встановлено, що згідно кредитного договору, укладеного між сторонами у цій справі, видано чотири кредитні картки: перша - 17.01.2013 року із терміном дії до 03/16(березень 2016 року), друга - 05.08.2016 року із терміном дії до 08/17 (серпень 2017 року), третя - 18.10.2017 року із терміном дії до 05/21(травень 2021 року), четверта - 09.12.2019 року із терміном дії до 08/23 (серпень 2023 року).
Верховний Суд України висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування (постанова 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14).
Отже, відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії останньої картки - до серпня 2023 року (включно).
Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, АТ «ПриватБанк» звернувся із позовом у цій справі 07.04.2020 року, тобто про дострокове повернення всієї суми кредиту на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України, що чітко зазначено у позовній заяві.
Враховуючи вищевказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк» мав право на стягнення процентів за користування кредитом у розмірі, передбаченому кредитним договором до моменту пред`явлення позову, тобто 07.04.2020 року і тільки після 07.04.2020 року позивач вправі вимагати від відповідача сплати процентів згідно ст.625 ЦК України.
У позові позивач просить стягнути заборгованість по відсотках нарахованих на прострочений кредит відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у розмірі 4634,66 грн, за період з 01.11.2019р. по 17.03.2020р. Однак право вимагати від відповідача сплати процентів згідно ст.625 ЦК України у позивача виникло тільки з 07.04.2020 року.
Позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі, передбаченому кредитним договором до 07.04.2020 року позивач не заявляв, що є його правом.
Отже, позивач заявив про стягнення процентів за ст.625 ЦК України у межах строку кредитування, на що він права не має. Протягом строку кредитування банк має право на стягнення процентів у розмірі, передбаченому кредитним договором, тобто за час правомірного користування кредитними коштами, однак такі вимоги не заявлялися.
Тому суд першої інстанції інстанції правильно відмовив у стягненні 4634,66 грн., заборгованості по відсотках нарахованих на прострочений кредит відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01.11.2019р. по 17.03.2020р. 
Позивач у апеляційній скарзі посилається на те, що суд не дослідив довідку про умови кредитування власноручно підписану позичальником ОСОБА_1 (а.с.102), у якій, зокрема, зазначено розмір та порядок нарахування пені та штрафів, базову відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 3% в місяць (36% річних). А за відчутності такої довідки суд першої інстанції міг надати строк для виправлення недоліків, тобто вказати на необхідність подання такого доказу.
Такі доводи колегія суддів відхиляє, оскільки позивач у позові не посилався на довідку про умови кредитування, яку було долучено тільки до апеляційної скарги. Позов не було обгрунтувано вказаною довідкою, яка у разі підписання особисто позичальником могла б вважатись складовою частиною кредитного договору.
Суд апеляційної інстанції не може на даній стадії процесу взяти до уваги вказану довідку, оскільки вона не була предметом дослідження у суді першої інстанції і позивач у позовній заяві не посилався на підписану довідку про умови кредитування, як підставу для стягнення заборгованості. 
Зазначене застереження апелянта буде суперечити основним засадам цивільного судочинства передбачених ст. 2 ЦПК України.
Крім цього, позивач не позбавлений можливості за наявності зазначених ним підстав звернутись до суду про стягнення заборгованості за зобова`язаннями відповідача за договором.
Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Банк не позбавлений права звернутися із позовом про стягнення процентів за користування кредитним договором, передбачених у довідці про умови кредитування.
Суд правильно відмовив у стягненні процентів, але у достатній мірі не обгрунтував таку відмову у мотивувальній частині, однак у даному випадку така прогалина не може бути підставою для його скасування у цій частині, оскільки висновок суду по суті є правильним.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 серпня 2020 року.

Головуючий:                                                                Р.Й. Матківський
Судді:                                                                         Л.В. Василишин
М.Д. Горейко