Постанова
Іменем України
09 липня 2020 року
м. Київ
справа №643/7505/14-ц
провадження №61-15839св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
відповідач (третя особа за зустрічним позовом) - комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,
третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 липня 2019 року,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                     ОСОБА_2 , комунального підприємства «Жилкомсервіс» (далі -                                          КП «Жилкомсервіс»), в якому просив: встановити поярок користування квартирою    АДРЕСА_1 , виділити йому в користування житлову кімнату № 6 площею 17,1 кв. м у вказаній квартирі, виділити ОСОБА_2 у користуванні житлову кімнату  № 6 площею 17,1 кв. м, з алишити у спільному користуванні: житлову кімнату № 7 (10,5 кв. м), місця загального користування: кухню (площею 5,5 кв. м), коридор (площею 7,01 кв. м), ванну (площею 2 кв. м), вбиральню (площею 1,1 кв. м), кладову (площею 0,7 кв. м); зобов`язати КП «Жилкомсервіс » укласти з ним окремий договір найму житлової кімнати в квартирі АДРЕСА_1 , зобов`язати КП «Жилкомсервіс» виділити окремі особові рахунки по квартирі АДРЕСА_1 на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру, відповідно до встановленого порядку користування квартирою.
Позов мотивовано тим, що з 16 грудня 1981 року позивач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Разом з ним у спірній квартирі зареєстрована його сестра - ОСОБА_2 . 
Вказана квартира є неприватизованою та складається з 3-х кімнат житловою площею 45,05 кв. м, розташована на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку. Особовий рахунок відкрито на ім`я матері позивача - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач тривалий час перешкоджала позивачу у користуванні спірною квартирою.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року, залишеним   без змін   ухвалою апеляційного суду Харківської області                від 18 лютого 2014 року   ОСОБА_1 усунуто перешкоди у користуванні   квартирою АДРЕСА_1 , шляхом   його вселення та зобов`язано  ОСОБА_2 і   ОСОБА_3  не перешкоджати йому перебувати в спірній квартирі. 
Сторони у добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду про визначення порядку користування квартирою в судовому порядку. 
У червні 2017 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до  ОСОБА_1 , треті особи: КП «Жилкомсервіс», ОСОБА_3 , у якому просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі  АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 добровільно змінив своє місце проживання у зв`язку з одруженням у 1985 році і переїздом на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_7 , де і мешкає на даний час. 
Будь-якої домовленості про збереження за ним права користування спірною квартирою не існувало. Після ухвалення рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року про вселення, ОСОБА_1 так і не вселився до квартири і не намагався вселитися, хоча за вказаним рішенням було відкрито виконавче провадження.  ОСОБА_1 протягом більше шести місяців без поважних причин не користується спірною квартирою, у зв`язку з чим втратив право користування житловим приміщенням в квартирі                    АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій           
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Виділено ОСОБА_1 у користування житлову кімнату № 6 площею 17,1 кв. м в квартирі АДРЕСА_1 . 
Залишено у спільному користуванні місця загального користування: кухню (площею 5,5 кв. м), коридор (площею 7,01 кв. м), ванну (площею 2 кв. м), вбиральню (площею 1,1 кв. м), кладовку (площею 0,7 кв. м). 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 та                    ОСОБА_5 вселилися до спірної квартири як члени сім`ї наймача. Добровільно визначити між собою порядок користування квартирою сторони не можуть. Запропонований позивачем спосіб визначення порядку користування права ОСОБА_5 не порушує, тому доцільно виділити у користування позивачу ОСОБА_1 житлову кімнату № 6 площею 17,1 кв. м та залишити в спільному користуванні місця загального користування: кухню (площею 5,5 кв. м), коридор (площею 7,01 кв. м), ванну (площею 
2 кв. м), вбиральню (площею 1,1 кв. м), кладову (площею 0,7 кв. м). 
У задоволенні позовних вимог про зобов`язання КП «Жилкомсервіс» укласти з ОСОБА_6 окремий договір найму та розподілити особові рахунки відмовлено у зв`язку із їх передчасністю, оскільки вказане питання може бути вирішено у позасудовому порядку з відповідними підприємствами після ухвалення рішення суду про встановлення порядку користування жилими приміщеннями у спірній квартирі. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_1 не проживав у квартирі понад 6 місяців з поважних причин, зокрема у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 рішення суду про вселення ОСОБА_1 у квартиру.
Постановою Харківського апеляційного суду від 11 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції змінено.
В частині задоволення позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою рішення суду скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 
Виділено ОСОБА_1 у користування житлову кімнату № 6 площею 17,1 кв. м, ОСОБА_2 виділено у користування житлові кімнати № 5 , площею 
17,1 кв. м, та № 7, площею 10,5 кв. м. Коридор, вбиральню, ванну, кухню та кладову залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що між учасниками справи існують конфліктні стосунки з приводу користування квартирою, що не заперечується ОСОБА_2 , яка не виконувала судове рішення про вселення ОСОБА_1 , обґрунтовано вважав установлені обставини поважними причинами непроживання останнього у спірному житлі та відмовив ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою.
ОСОБА_1 26 травня 2014 року, тобто ще до примусового вселення у спірну квартиру, звернувся до суду з даним позовом про встановлення порядку користування Квартирою. Саме відсутність визначеного порядку користування квартирою унеможливлює його проживання у цій квартирі та є поважною причиною його непроживання у ній.
Ураховуючи склад сім`ї сторін, розмір житлової площі, що припадає на одну особу, норму житлової площі для надання одній особі й вимоги, що ставляться до жилого приміщення, взаємовідносини сторін та наявність у квартирі ізольованих жилих кімнат, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних ОСОБА_1 щодо встановлення порядку користування спірним жилим приміщенням.
Разом з тим, апеляційний суд не погодився з визначеним судом порядком користування, згідно якого у користування ОСОБА_1 виділено кімнату № 6 , площею 17,1 кв. м , місця загального користування залишаються у спільному користуванні сторін у справі, а житлове приміщення, що виділяється у користування ОСОБА_2 взагалі не визначено. 
Оскільки позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів непроживання 
ОСОБА_3 у спірній квартирі, а ОСОБА_2 наполягала на тому, що він як син є членом її родини та має право на користування квартирою, апеляційний суд, керуючись принципом справедливості, добросовісності та розумності, дійшов висновку про можливість виділення у користування ОСОБА_2 дві кімнати № 5, площею 17,1 кв. м та № 7, 
площею 10,5 кв. м. Місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін у справі. 
Згідно висновків апеляційного суду визначення такого порядку користування квартирою не позбавляє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 можливості в подальшому домовитися про порядок користування кімнатами, що виділені у користування ОСОБА_2 , а у випадку відсутності такої домовленості - вирішити спір в судовому порядку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та ухвалити нове рішення. 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, судами неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, складено висновки, які не відповідають матеріалам справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а відповідачем за зустрічним позовом не доведено своїх заперечень.
Оскільки ОСОБА_2 посилалася, як на правове обґрунтування своїх вимог, на приписи статей 71,72 ЖК України, то повинна була при зверненні до суду з зустрічним позовом довести факт відсутності ОСОБА_1 без поважних причин у спірному житловому приміщенні квартири, понад встановлені законом строки, після виконання рішення суду про вселення.
Судами попередніх інстанцій не враховано,що на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року ОСОБА_1 безперешкодно був вселений у квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується актом державного виконавця від 12 червня 2014 року, а також листом Головного територіального управління юстиції в Харківській області про виконання рішення суду про вселення у повному обсязі за результатами перевірки законності виконавчого провадження. Жодних  зауважень щодо наявності перешкод ОСОБА_1 у вселенні у квартиру цей акт не містить.
Письмові пояснення свідків та їх особисті пояснення в судових засіданнях, свідчать, що ОСОБА_1 при вселенні був без речей, покинув квартиру разом з державним виконавцем, і до квартири не з`являвся. Тобто був вселений, але мешкати у спірній квартирі не мав наміру, оскільки жодних речей у квартиру не заносив. Відповідно наявних у справі доказів постійно мешкав і мешкає сім`єю у приватному будинку дружини на АДРЕСА_7 . Пояснення свідків були проігноровані і судом першої інстанції, і апеляційним судом. Наведені докази не спростовувалися жодними іншими доказами.
Виділивши у користування ОСОБА_1 більшу кімнату з балконом, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, це питання під час розгляду справи не розглядав, думку інших мешканців не заслухав, переважне перед іншими мешканцями право ОСОБА_1 на користування саме цією кімнатою не встановлювалося і в рішеннях не вмотивовано.
Не зважаючи на рівність прав наймачів, право спільного користування ОСОБА_3 квартирою та місцями спільного користування: коридором, вбиральнею, ванною, кухнею та кладовою за встановленим постановою апеляційного суду порядком зі співмешканцями ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 у постанові не вирішено.
Апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 сплачувалися житлово-комунальні послуги, але судом не досліджені докази, що обов`язки по сплаті цих послуг, нарахованих на нього, виконувалися ОСОБА_1 частково лише під час судових розглядів, а за час його відсутності в квартирі не виконувалися ним на протязі тривалого часу. 
Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доказам того, що ОСОБА_1 мав приватне житло та продав його, тобто був забезпечений іншим житлом, що постійно проживав сім`єю за іншою адресою. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_1 в особі представника, заперечує проти доводів заявника та просить залишити без змін постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у незміненій і не скасованій апеляційним судом частині, посилаючись на законність і обґрунтованість ухвалених у справі рішень. 
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надійшов. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
За змістом доводів касаційної скарги ОСОБА_2 не погоджується із судовими рішеннями в частині відмови у задоволенні заявлених нею зустрічних позовних вимог про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою, а також із виділенням ОСОБА_1 кімнати більшої площі, ніж інші кімнати, наявні у квартирі, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає судові рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, викладених у касаційній скарзі. 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСРвстановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Стаття 71 ЖК УРСРвстановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням  фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК УРСРвизнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСРстроки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довела.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки встановив, що між учасниками справи існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою, ОСОБА_1 вживав заходів для поновлення порушеного права користування житлом та був вселений у неї лише на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 лютого            2014 року, під час примусового виконання цього судового рішення державним виконавцем.
Суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали установлені обставини поважними причинами непроживання ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні. 
При цьому, належних доказів на підтвердження факту непроживання 
ОСОБА_1 у спірній квартирі без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи ОСОБА_2 не доведено, як і обставин, що ОСОБА_1 втратив інтерес до спірного житла.
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи ОСОБА_2 не доведено.
Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, що, на думку заявника свідчить про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 такими, що втратив право користування спірною квартирою у зв`язку з відсутністю у ній понад встановлені законом строки без поважних причин. 
У справі, яка переглядається, апеляційним судом надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.
Колегія суддів не приймає до уваги аргументи касаційної скарги, що суди попередніх інстанцій, виділяючи ОСОБА_1 більшу кімнату з балконом не врахували права на цю кімнату інших наймачів, оскільки, посилаючись на наведене, ОСОБА_2 будь-якими іншими доводами не спростувала правильність визначеного судом порядку користування квартирою. При цьому, на неправильність виділення у її користування та члена її сім`ї двох кімнат у квартирі, а у користування ОСОБА_1 - однієї кімнати,                ОСОБА_2 не посилається і правильність такого виділення не оспорює.
Доводи ОСОБА_2 зводяться до того, що ОСОБА_1 втратив право користування квартирою, а отже підстави для визначення порядку користування жилим приміщенням взагалі відсутні.
Разом з тим, вказані доводи спростовуються обставинами, встановленими судами на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів.
Аргументів щодо неправильності визначеного апеляційним судом порядку користування квартирою між наймачами касаційна скарга не містить.  
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України, Верховний Суд не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій оскаржуваній частині. 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої у незміненій і не скасованій частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2018 року у незміненій і нескасованій апеляційним судом частині, та постанову Харківського апеляційного суду від 11 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 В. С. Висоцька
 
  І. В. Литвиненко
 
  І. М. Фаловська