ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року	Львів	Справа № 300/221/20 пров. № А/857/5565/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                               Мікули О. І.,
суддів          -                                                       Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання –     Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 13 березня 2020 року у справі № 300/221/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування пункту 18.4 рішення від 16 серпня 2019 року, зобов`язання до вчинення дій,-

суддя в 1-й інстанції – Микитин Н. М.,
час ухвалення рішення – 13.03.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення – 18.03.2020 року,

                                                          в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача – Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, в якому просив визнати протиправним та скасувати пункт 18.4 рішення Івано-Франківської міської ради (28 сесія) сьомого демократичного скликання від 16 серпня 2019 року за №202-28, яким йому відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0700 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою вул. Микитинецька, м. Івано-Франківськ та зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву від 02 серпня 2019 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0700 га (довідка з МБК № 21961) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою вул. Микитинецька, м. Івано-Франківськ. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 13 березня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 18.4 рішення Івано-Франківської міської ради (28 сесія) сьомого демократичного скликання від 16 серпня 2019 року за №202-28, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0700 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 -Франківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 серпня 2019 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0700 га (довідка з МБК № 21961) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою вул. Микитинецька, м. Івано-Франківськ. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що позивач звернувся із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка була внесена на розгляд чергового засідання Івано-Франківської міської ради, і за результатами розгляду якої прийнято рішення від 16 серпня 2019 року за №202-28 про відмову у наданні такого дозволу. Зазначає, що місце розташування земельної ділянки, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність якої просив позивач, не відповідає вимогам п.«а» ч.3 ст.22 ЗК України, оскільки обране місце розташування земельної ділянки не відповідає цільовому призначенню – землі сільськогосподарського призначення. Крім того, місце розташування цієї земельної ділянки не відповідає наявній містобудівній документації, Генеральному плану, оскільки обліковується, як територія громадської забудови, яка за цільовим призначенням є землями житлової та громадської забудови. Звертає увагу, що причиною відмови зазначено п.7 ст.118 Земельного кодексу України, а тому вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення міською радою дотримано положення цієї норми і позивачу надана мотивована відмова щодо неможливості задоволення його заяви, оскільки земельна ділянка знаходиться на території громадської забудови та території пожежних депо. Також зазначає, що текст рішення повинен бути стислим, а тому у рішенні міститься посилання на довідку з містобудівного кадастру №21961, яка була підставою відмови. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача (апелянта) – Медицька С. В. в судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності позивача за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Івано-Франківським МВ УДМС в Івано-Франківській області 18 березня 2014 року.
02 серпня 2019 року ОСОБА_1 , як постраждалий учасник Революції Гідності, звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої у АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства (а.с.35).
До цієї заяви позивачем долучено довідку з містобудівного кадастру №21961 від 02 серпня 2019 року та кадастровий план земельної ділянки (а.с.6-13).
Вищезазначена заява внесена на розгляд 26 сесії Івано-Франківської міської ради.
16 серпня 2019 року Івано-Франківською сільською радою прийнято рішення №202-28, пунктом 18.4 якого вирішено “відмовити в наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства громадянину ОСОБА_1 на вул. Микитинецькій, орієнтовною площею 0,0700 га (довідка з МБК №21961, постраждалий учасник Революції Гідності)” (а.с. 65). 
Не погоджуючись з правомірністю прийняття спірного рішення від 16 серпня 2019 року, як такого, що не містить підстави відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ч.7 ст.118 ЗК України регламентовано виключний перелік правових підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а також встановлено обов`язок органу місцевого самоврядування надати мотивовану відмову по дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак Івано-Франківською міською радою не зазначено мотивів відмови позивачу у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення вказаної у рішенні земельної ділянки, а тому п.18.4 рішення Івано-Франківської міської ради від 16 серпня 2019 року за №202-28 є протиправним та підлягає скасуванню  із зобов`язанням відповідача повторно розглянути на черговій сесії заяву ОСОБА_1 від 02 серпня 2019 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0700 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою вул. Микитинецька, м. Івано-Франківськ. 
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно із ч.2 ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до п.б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
П.“а” ч.3 ст.22 ЗК України передбачає, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Згідно із п.“б” ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Це положення кореспондується з приписами ст.5 Закону України “Про особисте селянське господарство”.
Ч.3 ст.116 ЗК України визначає умови безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, однією з яких є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови у передачі регламентовані нормами ЗК України.
Ст.118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Ч.7 ст.118 ЗК України передбачає підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, перелік яких є вичерпним, а саме: підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
З системного аналізу правових норм вбачається, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. У свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.
При цьому, за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач може прийняти одне з таких рішень: або наказ про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або мотивована відмова у його наданні.
Згідно з п.30, 34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях міської ради, поряд з іншим, вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна та вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Відповідно до ч.1, 2, 5 ст.60 цього Закону територіальним громадам сіл належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, землю.
Ч.2 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачає, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Згідно з ч.5 ст.60 вищезазначеного Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Таким чином, Івано-Франківська міська рада Івано-Франківської області є органом місцевого самоврядування, який наділений повноваженнями, зокрема, у сфері регулювання земельних відносин і розпорядження комунальним майном.
Матеріалами справи підтверджується, що витягом з рішення Івано-Франківської міської ради (28 сесія) сьомого демократичного скликання від 16 серпня 2019 року за №202-28 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки» відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянину ОСОБА_1 на вул. Микитинецькій, орієнтовною площею 0,0700 га (довідка з МБК №21961, постраждалий учасник Революції Гідності).
Колегія суддів звертає увагу, що ч.7 ст.118 ЗК України передбачає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, разом з тим, у вищезазначеному рішенні не зазначено жодної із підстав відмови.
Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що покликання відповідача у оскаржуваному рішенні на довідку з МБК № 21961 від 02 серпня 2019 року, як підставу відмови є безпідставним, оскільки в цій довідці міститься загальна інформація щодо земельної ділянки, ситуаційна схема, фрагменти генерального плану міста, однак встановити, яка саме інформація з  цієї довідки є причиною відмови -  неможливо.
Щодо доводів апелянта про те, що місце розташування земельної ділянки, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність якої просив позивач, не відповідає вимогам п.«а» ч.3 ст.22 ЗК України, оскільки обране місце розташування земельної ділянки не відповідає цільовому призначенню – землі сільськогосподарського призначення, то колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується, що така земельна ділянка відноситься до території громадської забудови та території пожежних депо, однак ці обставини не звільняють відповідача від обов`язку зазначення правових підстав (мотивів) відмови у наданні дозволу на  складання проекту землеустрою.
Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ч.7 ст.118 ЗК України регламентовано виключний перелік правових підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а також встановлено обов`язок органу місцевого самоврядування надати мотивовану відмову по дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак Івано-Франківською міською радою не зазначено мотивів відмови позивачу у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення вказаної у рішенні земельної ділянки, а тому п.18.4 рішення Івано-Франківської міської ради від 16 серпня 2019 року за №202-28 є протиправним та підлягає скасуванню  із зобов`язанням відповідача повторно розглянути на черговій сесії заяву ОСОБА_1 від 02 серпня 2019 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення ділянки площею 0,0700 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою вул. Микитинецька, м. Івано-Франківськ. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
При цьому, суд при вирішенні цього спору застосовує закріплений у судовій практиці Європейського Суду з прав людини принцип "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Колегія суддів вважає, що відповідачем у цьому випадку не дотримано цей принцип, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .
Крім того, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29) .
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.    
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                        п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 13 березня 2020 року у справі № 300/221/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий- суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 26 червня 2020 року.