КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/9581/2020                                                                         
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

         03 вересня 2020 року                                                                   місто Київ
                                                                                            справа №372/3940/18
                              
Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                                        суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                       
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Потабенко Л.В., повний текст рішення складено 07 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-
 
                                               В С Т А Н О В И В:
В грудні 2018 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 09 жовтня 2011 року у розмірі 17000,17 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 11364,84  грн.; заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом - 5285,33 грн.; нарахованої пені - 350 грн. 
В обґрунтування вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 09 жовтня 2011 року ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Вказувавна те, що  ОСОБА_5 підтвердила свою згоду на те, що підписана  нимзаява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нимта банком договірпро надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, однак за життя порушив взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів позивачу. 
Посилався на те, що банком була направлена претензія кредитора до Обухівської районної державної нотаріальної контори, з якої отримана інформація, що спадкоємцями померлого, які звернулися з заявами про прийняття спадщини є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_6 .
Вказував, що станом на дату смерті ОСОБА_5 його заборгованість перед банком за кредитним договором становила 17000,17 грн.
Зазначав, зщо спадкоємцям було направлено банком лист-претензію щодо погашення боргу спадкодавця, але останні його проігнорували.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог посилався на те, що згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Вказував, що з анкети-заяви позичальника вбачається, що ОСОБА_5 на час укладання кредитного договору мав у приватній власності нерухомість, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль, проте, суд першої інстанції на вказані факти уваги не звернув.
Зазначав, що враховуючи те, що банк своєчасно та в установленому законом порядку звернувся з вимогами про стягнення заборгованості, розмір заявленої суми обґрунтований, а відповідачі не довели, що спадкового майна немає, або воно є меншою вартістю, вважає, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам закону.
          Відзиву на апеляційну скаргу позивача до Київського апеляційного суду не надійшло.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та ненадання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» доказів щодо наявності та вартості спадкового майна.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що 09 жовтня 2011 року ОСОБА_5 підписав анкету-заяву б/н, відповідно до якої останній отримав кредит у розмірі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Позивач зазначав, що ОСОБА_5 , підписавши анкету-заяву підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.uaскладає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник  ОСОБА_5 помер.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, який долучений позивачем до позовної заяви станом на день смерті позичальника розмір заборгованості за кредитним договором б/н від 09 жовтня 2011 року становив 17000,17 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 11364,84  грн.; заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом - 5285,33 грн.; нарахованої пені - 350 грн.
10 травня 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив до Обухівської районної державної нотаріальної контори претензію кредитора у порядку ст.1281 ЦК України, в якій просив: повідомити чи заводилась спадкова справа після смерті боржника; включити кредиторські вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до спадкової маси; повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком у розмірі 17000,17 грн.; надіслати інформацію стосовно звернення з заявою або про відмову від прийняття спадщини, видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям померлого боржника, відомості про осіб, які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті боржника. 
Листами від 20 вересня 2016 року №113/02-14 та від 14 січня 2017 року 34/02-14 Обухівська районна державна нотаріальна контора повідомила ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», що спадкоємцями померлого ОСОБА_5 , які звернулися з заявами про прийняття спадщини є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_6 
08 лютого 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив спадкоємцямлисти-претензії про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором б/н від 09 жовтня 2011 року, укладеного між банком та ОСОБА_5 у розмірі 17000,17 грн., якізалишилисябез задоволення.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків  (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).
За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов'язанням, а також припинення такого зобов'язання.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.
З матеріалів справи вбачається, що 10 травня 2016 року, тобто протягом одного року з дня настання строку вимоги, банк надіслав до Обухівської районної державної нотаріальної контори претензію кредитора у порядку ст.1281 ЦК України. 
Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані  задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із  спадкоємців зобов'язаний задовольнити   вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора  накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов'язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов'язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №332/2936/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 520/17508/15-ц, від 13 лютого 2019 року у справі №336/5443/16.
Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак згідно з частиною 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).
Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористався.
В оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо.
Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємцівпро стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПРИВАТБАНК»   зобов`язанийбувдовести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїхвимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №306/486/17.
Обгрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємців обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості.
При цьому, позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявляв клопотань щодо витребування доказів на підтвердження наявності спадкового майна та визначення його вартості.
Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги недоведеність позивачем факту наявності, об`єму та вартості спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , у межах вартості якого спадкоємці останнього несуть відповідальність перед кредитором, колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовута позбавив позивача права на поновлення своїх порушених прав за рахунок майна одержаного у спадщину, колегія суддів відхиляє, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, тоді як позивачем не надано належних доказів, на підставі яких суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку для задоволення позову.
Доводи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що з анкети-заяви позичальника вбачається, що  ОСОБА_5 на час укладання кредитного договору мав у приватній власності нерухомість, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль, проте, суд першої інстанції на вказані факти уваги не звернув колегія суддів вважає безпідставними, оскільки доказів на підтвердження того, що вказане майно належало померлому на праві власності матеріали справи не містять. 
Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно оцінки зібраних у справі доказів, зокрема доказів, поданих позивачем на підтвердження його доводів. 
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія  суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законним  і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Рішення суду ухвалено з дотриманням  норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 квітня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
  
Головуючий:
 
         Судді: