ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 липня 2020 року                                                                                                         
м. Київ
 
справа № 440/2522/18
провадження № 51-1928 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого судді                               ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря 
судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                              ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року стосовно 
                                                           ОСОБА_7 ,
                                                           ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця  

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
Вироком Буського районного суду Львівського області від 17 жовтня 2019 року засуджено ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
18 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції та ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7   покарання за ч. 1 ст. 127 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у період часу з 22 год 20 липня до 05 год. 21 липня 2018 року, знаходячись у спільній кімнаті  за місцем свого проживання на  АДРЕСА_1 , маючи умисел на заподіяння сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, які склалися між ним та його дружиною ОСОБА_8 , у той момент, коли остання лежала на ліжку, наніс їй удари руками в голову та по тулубу, а коли потерпіла почала непритомніти та просилась вийти в туалет, не дозволив їй цього зробити, що призвело до справляння природних потреб останньою прямо на ліжку.
ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно, протиправно, з метою викликати у ОСОБА_8 почуття страху, пригніченості та неповноцінності, приниження, зламання її фізичного та морального опору, наказав останній вдягнутися та вийти з ним на вулицю. Перебуваючи на терасі вищевказаного будинку, ОСОБА_9 посадив ОСОБА_8 на диван та продовжив умисно наносити останній удари руками та кулаками в різні частини її тіла, внаслідок чого потерпіла двічі втрачала свідомість. У подальшому, під поривом погроз застосування насильства, тримаючи за волосся потерпілу та приставляючи до її грудей ножа, якого взяв зі столу, наказав їй йти до автомобіля, щоб вивезти її до лісу, однак, підійшовши до автомобіля, з невідомих причин передумав виїжджати та наказав повернутися до будинку, продовжуючи наносити їй удари ногами та руками, тягнув останню за волосся.
Після чого, ОСОБА_7 приблизно о 07 год 21 липня 2018 року наказав потерпілій одягнутися та сісти в машину, щоб їхати з ним до ОСОБА_10 у с. Мармузовичі Буського району Львівської області. Повертаючись назад, під час руху автомобіля між селами Мармузовичі та Красне Буського району, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, взявши дерев`яну биту, яка знаходилася під сидінням автомобіля та, тримаючи її у правій руці, умисно наніс ОСОБА_8 , яка не чинила йому опір, декілька ударів по ногах, тулубу та руках, чим спричинив останній тілесні ушкодження.
Вказаними насильницькими діями ОСОБА_7 завдав ОСОБА_8 фізичних страждань у виді легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я та моральних страждань, оскільки посягав на честь та гідність потерпілої.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, які її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із вироком суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить його змінити, звільнивши ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного провадження не перевірив повноважень прокурора, який не входить до групи прокурорів, а тому є неповноважним. Посилається також на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, оскільки всі обставини та дані про особу, на які послався суд апеляційної інстанції, були враховані судом першої інстанції. Крім того, вказує на те, що суд апеляційної інстанції не спростував доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо відсутності в його діях інкримінованого складу злочину, не дослідив повторно у кримінальному провадженні доказів та ухвалив вирок, який не відповідає вимогам кримінального процесуального закону. 
 
Позиція учасників судового провадження
Прокурор заперечив проти касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без зміни.
Мотиви Суду
 
Положенням ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Частиною 2 цієї статті визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Згідно зі статтею 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався; при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
У поданій касаційній скарзі сторона захисту порушує питання щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції. 
Проте Суд уважає ці доводи необґрунтованими з огляду на таке.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, доводи засудженого ОСОБА_7 щодо неправильного застосування кримінального закону України та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи його апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції підтвердив правильність висновків суду першої інстанції, який здійснив ретельне дослідження доказів і надав ґрунтовну оцінку доводам як сторони обвинувачення, так і сторони захисту; у своєму рішенні навів докладні мотиви його прийняття і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_7 .
 
Проаналізувавши всі зібрані докази, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що ОСОБА_7 вчинив відносно потерпілої ОСОБА_8 насильницькі дії, які полягали у систематичному протягом тривалого часу нанесенні ударів у різні частини тіла, внаслідок чого потерпіла втрачала свідомість, потерпілій систематично висловлювались погрози застосування насильства, і вона була позбавлена можливості покинути приміщення. При цьому суд встановив саме мету катування, яка полягала у примусі до дії, що суперечило волі потерпілої, а також з метою її залякування.
 
За таких обставин дії  ОСОБА_7  правильно кваліфіковані саме за ч. 1 ст. 127 КК України. 
 
Суд із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується та вважає їх достатньо вмотивованими.
 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини та характер його вчинення, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, розлучений, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, й дійшов висновку про можливе виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства.
 
Прокурор, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції в частині застосування ст. 75 КК України, подав апеляційну скаргу.
 
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, наявність обставини, що пом`якшує покарання – вчинення злочину вперше, наявність обставини, що обтяжує покарання – вчинення злочину щодо подружжя, та дані про особу винного, тобто дотримався вимог статей 65–67 КК України.
 
Призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим та звільнити від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, як про це зазначено в касаційній скарзі захисника, Суд не знаходить.
 
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
 
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України.
 
Щодо тверджень сторони захисту про неповноважність прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, то вони є безпідставними.
 
Так, статтею 36 КПК України передбачено, що у судовому провадженні з перегляду судових рішень в апеляційному чи касаційному порядку можуть брати участь прокурори органу прокуратури вищого рівня.
 
Прокурор підтримує державне обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені КПК України (ст. 22 Закону України «Про прокуратуру»).
 
В суді апеляційної інстанції брав участь прокурор відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення прокуратури Львівської області, тому відповідно мав повноваження на участь у судовому провадженні з перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, як прокурор вищого рівня.
 
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
 
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд 
постановив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_7 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                      ОСОБА_3