П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/87/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Бошкова Ю.М.  
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
20 липня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Курка О. П.  Матохнюка Д.Б. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
До суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до військової частини НОМЕР_1 у якому просив зобов`язати військову частину НОМЕР_2 та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 червня 2019 року по 07 листопада 2019 року у розмірі 56 056,14 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.06.2019 року у справі № 120/1450/19 визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 у період із 01 січня 2016 року по 20 лютого 2018 року індексації грошового забезпечення; зобов`язано військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити індексацію ОСОБА_1 грошового забезпечення за період із 01 січня 2016 року по 20 лютого 2018 року включно; зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 лютого 2018 року по 07 червня 2019 року включно. У свою чергу, остаточний розрахунок при звільненні позивача із Збройних Сил України, в частині виплати йому вищенаведеної індексації грошового забезпечення військової частиною НОМЕР_1 був проведений лише 07 листопада 2019 року, що підтверджується змістом банківської довідки від 27.12.2019 року. Вважаючи, що у даному випадку з боку відповідача має місце факт порушення законних прав та інтересів позивача, в частині своєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. 
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Так, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судами встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.06.2019 року у справі № 120/1450/19-а, залишеним без змін та постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019 року, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 01 січня 2016 року по 20 лютого 2018 року індексації грошового забезпечення; зобов`язано військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити індексацію ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 20 лютого 2018 року включно; зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 лютого 2018 року по 07 червня 2019 року включно.
07.10.2019 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою про добровільне виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.06.2019 року у справі № 120/1450/19-а.
На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.06.2019 року у справі №120/1450/19-а відповідачем, відповідно до платіжного доручення №1714 від 04.11.2019 року та розрахункової відомості №11 на виплату індексації і середнього заробітку, нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію та середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.02.2018 року по 07.06.2019 року.
07.11.2019 року відповідно до банківської довідки від 27.12.2019 року нарахована індексація та середній заробіток надішли на картковий рахунок позивача.
Вважаючи, що у даному випадку з боку відповідача мало місце порушення законних прав та інтересів позивача, в частині своєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду.
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України з огляду на те, що належні до виплати суми визначені судовим рішенням після звільнення позивача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
За ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 № 1153/2008, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 № 393, Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Разом із тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад розміри виплати грошового забезпечення.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.
Однак, суд апеляційної інстанції зауважує що ст.117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення.
Із матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2018 року на підставі наказу Міністра оборони України № 24 позивача призначено для подальшого проходження військової служби до Управління Служби безпеки України у Вінницькій області. У зв`язку із цим наказом командира військової частини НОМЕР_1 №46 від 20 лютого 2018 року позивача знято зі всіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу даної військової частини НОМЕР_1 .
В той же час, остаточний розрахунок з позивачем був проведений 07.11.2019., а саме відповідачем на користь позивача сплачено присудженні за рішенням суду сума індексації грошового забезпечення.
Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 24.01.2018 р. (справа № 807/1502/15), від 27.06.2018 р. (справа № 810/1543/17), в ухвалі від 21.01.2020 р. (справа № 560/2342/19).
Враховуючи наведене вище, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Матохнюк Д.Б.