КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа №761/34272/18                                                                             Головуючий у І інстанції Мальцев Д.О.
Провадження №22-ц/824/5239/2020                                                       Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 червня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача                                      Голуб С.А.,  
           суддів:                                                     Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
         за участі секретаря судового засідання   Сакалоша Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва 17 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про зобов'язанні вчинити дії та стягнення грошових коштів,
ВСТАНОВИЛА:
 
У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1. пред'явив в суді названий позов посилаючись на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_2. 30 листопада 2017 року укладено усний договір доручення, за умовами якого ОСОБА_1. доручив ОСОБА_4. укласти договір купівлі-продажу належної позивачу квартири. На підставі договору доручення ОСОБА_1. видав ОСОБА_2. довіреність.
14 грудня 2017 року між відповідачем, який діяв в інтересах позивача та ОСОБА_3. укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Ковальчуком С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 14 грудня 2017 за реєстровим № 11279 (далі по тексту - Договір). Однак після виконання доручення довіреність позивачу повернута не була. Звіт про виконання доручення та виправдні документи також надані не були. Також вказує, що ним не було отримано від відповідача грошові кошти в розмірі 810 794, 00 грн. за вищевказаним договором купівлі-продажу квартири, що підтверджується фактом відсутності розписки позивача про отримання коштів від відповідача та третьої особи. Вважає, що відповідачем зобов'язання за договором доручення не виконані, чим порушено ст. 1000, 1006 ЦК України. 
20 серпня 2018 року у зв'язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_4. своїх зобов'язань, позивач ОСОБА_1. направив останньому письмову вимогу щодо передання довіреності, звітів та грошових коштів, проте станом на 05 вересня 2018  року відповідачем вказана вимога не виконана.
Просив суд зобов'язати ОСОБА_2. негайно передати ОСОБА_1. оригінал довіреності, посвідченої Василенком О.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30 листопада 2017 року за реєстровим № 2697, письмовий звіт та всі виправдні документи щодо виконання доручення щодо укладення від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, отримані в якості оплати за  договором купівлі-продажу, посвідченого Ковальчуком С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 14.12.2017 за реєстровим № 11279 у розмірі 810 794, 00 грн., стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 8 812, 74 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 17 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В доводах апеляційної скарги  зазначає, що не погоджується із висновком суду про те, що між сторонами відсутні правовідносини доручення. Вважає, що такі висновки суду суперечать нормам закону, висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладеним в постановах Верховного Суду та матеріалам справи.
Довіреністю ОСОБА_1. уповноважив ОСОБА_2. бути його представником з будь-яких питань, що стосуються розпорядження у будь-який спосіб належної ОСОБА_1. квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. При цьому довіреність містить посилання на норми цивільного законодавства України, що регулюють відносини представництва (ст. ст. 237-239, 241, 247, 250 ЦК України) та доручення (ст. ст. 1000-1009 ЦК України).
Таким чином, наведене свідчить про те, що між ОСОБА_1. та ОСОБА_2. І була досягнута усна домовленість, відповідно до якої ОСОБА_1. доручив ОСОБА_2. укласти договір купівлі-продажу належної позивачу квартири, розташованої за пресою: АДРЕСА_1, тобто вчинити юридичні дії.
Факт укладення між  сторонами усного договору доручення щодо розпорядження належною ОСОБА_1. квартирою підтверджується довіреністю, виданої «відповідно до усної домовленості між ОСОБА_1. та ОСОБА_2.», укладенням ОСОБА_2. договору купівлі-продажу квартири на підставі вказаної довіреності від імені ОСОБА_1., що не було враховано судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення. При цьому, видана ОСОБА_2. довіреність і вчинені на її підставі дії щодо продажу належної ОСОБА_1. квартири не лише підтверджують наявність правовідносин доручення між сторонами, але й обумовлюють обов'язок відповідача ОСОБА_2. передати позивачу ОСОБА_1. одержані від продажу квартири грошові кошти.
Апелянт також не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що всі розрахунки за Договором купівлі-продажу квартири з огляду на п. 2 договору купівлі-продажу квартири, були проведені до його підписання, грошові кошти були сплачені безпосередньо покупцю, тобто позивачу, і доказів протилежного останнім не надано, про що вказували відповідач та його представник.
Суд першої інстанції у порушення ст. ст. 12, 81, 264 ЦПК України вважаючи, що грошові кошти були сплачені безпосередньо продавцю, тобто позивачу, і доказів протилежного останнім не надано, а відповідач, як представник позивача за довіреністю лише засвідчив своїм підписом факт повного розрахунку та відсутність претензій до покупця, не вказав якими доказами підтверджуються ці заперечення відповідача та його представника, фактично переклавши тягар доказування цих обставин на  позивача та його представника.
Позиція суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що він не отримав грошових коштів від продажу його квартири є неправильною,оскільки згідно з ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1. при укладенні договору купівлі-продажу квартири не був присутній, заперечує отримання від відповідача ОСОБА_2. грошових коштів за відчужену квартиру, а останній своїм підписом підтвердив факт проведення повного розрахунку за Договором, то ОСОБА_2. повинен був довести факт передачі зазначених коштів або повернути їх позивачу у повному обсязі.
ОСОБА_2. стверджує, що йому невідомі конкретні обставини, за яких відбувався розрахунок за квартиру між ОСОБА_1. і ОСОБА_3. Відповідач також стверджує, що перед підписанням договору купівлі-продажу квартири позивач, нібито, поінформував його про отримання грошових коштів від покупця та відсутність будь-яких фінансових претензій з його боку, проте жодних допустимих та належних доказів на підтвердження своїх слів відповідач не наводить.
У той же час, ОСОБА_2. зазначив у відзиві на позовну заяву, що в день підписання договору купівлі-продажу квартири, тобто 14 грудня 2017 р., він отримав від покупця ОСОБА_3., грошові кошти в розмірі 292 629,74 грн. та використав їх для погашення кредиту за квартиру, що належала позивачу.
Проте, при ухваленні судового рішення, суд першої інстанції не врахував та залишив поза увагою факти того, що у відзиві ОСОБА_2. визнав, що він отримав від ОСОБА_3. грошові кошти в розмірі 292 629,74 грн. та використав їх для погашення кредиту за квартиру, що належала позивачу, а також підтвердив своїм підписом в договорі купівлі-продажу факт повного розрахунку за квартиру, чим підтверджується факт отримання ОСОБА_2. від ОСОБА_3. 783 794,00 грн.
Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
         Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 лютого 2020 року справу призначено судді-доповідачу Голуб С.А.
ОСОБА_1. та його адвокат Мінко А.В. в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу.
ОСОБА_1. пояснив, що він видав довіреність на свого тестя на продаж квартири, яка була набута ним під час шлюбу з дочкою відповідача. На той час у них розпочався процес розірвання шлюб, а тому не було часу займатись оформленням документів. Він довіряв відповідачу, оскільки він є батьком його дружини, а тому видав йому довіреність на представлення його інтересів, в тому числі і продаж квартири. Однак гроші за квартиру йому відповідач не повернув.
ОСОБА_2. та його представник адвокат Конюхов Є.А. проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Пояснили, що оскільки квартира була кредитна, обов'язковою умовою було оформлення договору купівлі-продажу саме в банку, куди прийшов нотаріус, а тому та сума, яку продавець ОСОБА_1. мав повернути банку була передана покупцем ОСОБА_4. і  він одразу її сплатив в касу банку. Ці умови попередньо були обговорені, оскільки без їх дотримання угода не могла бути укладена. Покупця квартири знайшов саме ОСОБА_1., підписав з ним попередню угоду і отримував кошти за квартиру також він.
ОСОБА_2. та його представник адвокат Конюхов Є.А. проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Пояснили, що оскільки квартира була кредитна обов'язковою умовою було оформлення договору купівлі-продажу саме в банку, куди прийшов нотаріус, а тому та сума, яку продавець ОСОБА_1. мав повернути банку була передана покупцем ОСОБА_4. і він одразу її сплатив в касу банку. Ці умови попередньо були обговорені, оскільки без їх дотримання угода не могла бути укладена. Покупця квартири знайшов саме ОСОБА_1., підписав з ним попередню угоду і отримував кошти за квартиру також він. 
         Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, доходить висновку що апеляційна скарга не підлягає до  задоволення з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що 30 листопада 2017 року позивач, ОСОБА_1, відповідно до усної домовленості, видав на ім'я ОСОБА_2 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А., (далі по тексту - Довіреність)
Вказаною Довіреністю позивач уповноважив відповідача бути його представником в усіх установах та організаціях, у відносинах з фізичними та юридичними особами, органах нотаріату та іншими компетентними органами, - з будь-яких питань що стосуються розпорядження у будь-який спосіб (користування, купівля-продаж, передача в оренду, припинення іпотеки, зняття заборони) належної позивачу квартири № АДРЕСА_1.
Для цього позивачем уповноважено відповідача, зокрема: підписати визначаючи умови та ціну на розсуд представника, зокрема, договір купівлі-продажу; розписуватись за позивача; сплачувати від імені позивача належні платежі.
З матеріалів справи також вбачається, що 30 листопада 2017 року між позивачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., зареєстровано в реєстрі за № 12692, відповідно до умов якого сторони зобов'язались укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на умовах, встановлених попереднім договором.
Відповідно до п. 2 Попереднього договору, сторони домовились, що істотними умовами основного договору купівлі-продажу буде, зокрема: продаж квартири буде вчинено за ціною 810 000, 00 грн., що еквівалентно 30 000, 00 доларів США, з яких суму 27 000, 00 грн., що еквівалентно 1000, 00 доларам США передано покупцем продавцю 30.11.2017.
Вказаний попередній договір підписаний позивачем, ОСОБА_1. та третьою особою, ОСОБА_3., що свідчить про узгодження сторонами Договору всіх істотних умов майбутнього Договору купівлі-продажу квартири.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, квартира, яку позивач мав намір відчужити, належала останньому на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2013, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. та була придбана за кредитні кошти.
Вказана обставина підтверджується тим, що 10.09.2013 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було укладено Іпотечний договір № 001 МІ 11130910001 - ЗАСТ, за умовами якого позивач передав в іпотеку Банку зазначену квартиру у якості забезпечення виконання ним зобов'язань за Договором кредиту № 001МІ11130910001, укладеним також від 10.09.2013 між позивачем та Банком.
За таких обставин, з матеріалів справи вбачається, що вказана квартира була придбана позивачем за кредитні кошти та перебувала в іпотеці в третіх осіб, а саме в ПАТ «Укрсоцбанк».
14.12.2017 між відповідачем, ОСОБА_2., який діяв в інтересах позивача на підставі Довіреності, та третьою особою, ОСОБА_3. укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом приватним Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., за реєстровим № 13279, відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності квартиру № АДРЕСА_1.
Відповідно до п. 2 Договору, продаж вчинено за 810 794, 00 грн., які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього Договору. Представник продавця своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку та відсутністю будь-яких претензій до покупця.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч вимог ст. 76-80, 81 ЦПК України, не надано до матеріалів справи доказів, які б свідчили про укладення між позивачем та відповідачем Договору доручення.
Довіреність, видана на ім'я відповідача та на підставі усної домовленості, також не свідчить про укладення між сторонами Договору доручення, оскільки лише підтверджує повноваження відповідача діяти від імені позивача, визначає перелік прав, якими останній наділяється у зв'язку з цим та не містить переліку юридичних дій, які відповідач зобов'язаний вчинити на користь позивача.
Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що позивач був обізнаний про майбутній продаж його квартири, всі істотні умови Договору купівлі-продажу квартири ним було самостійно узгоджено з майбутнім покупцем в Попередньому договорі купівлі-продажу квартири та отримано відповідну суму коштів за вказаним попереднім договором.
Судом також встановлено, що всі розрахунки за Договором купівлі-продажу квартири з огляду на п. 2 Договору, були проведені до його підписання, грошові кошти були сплачені безпосередньо покупцю, тобто позивачу.
Доказів протилежного останнім не надано.
При цьому, відповідач, як представник позивача за довіреністю лише засвідчив своїм підписом факт повного розрахунку та відсутність претензій до покупця.
Крім того, ані Попередній договір, ані Договір купівлі-продажу квартири не містять будь-якого застереження щодо написання позивачем будь-яких розписок про отримання грошових коштів від відповідача чи від третьої особи.
За таких обставин, в судовому засіданні не підтвердилась та обставина, що між сторонами було укладено Договір доручення, як не підтвердилась і та обставина, що відповідачем не виконані зобов'язання за цим Договором, зокрема, не було повернуто позивачу отримані від покупця грошові кошти за Договором купівлі-продажу квартири, оскільки матеріали справи свідчать про протилежне.
Судова колегія погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.
Повірений зобов'язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність , строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконання  доручення (ч. 1 ст. 1006 ЦК України). 
За своєю правовою природою договір доручення є консенсуальним та двостороннім. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згод з усіх істотних умов договору ( ч.1 ст. 638  ЦК України). Згідно з договором доручення кожна зі сторін має певні права та обов'язки, які кореспондуються одне одному.
Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору ( ч.3 ст.626 ЦК України)
Згідно ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Таким чином, законодавець визначив, що на підтвердження доручення в розумінні Глави 68 ЦК України  має бути укладений договір доручення або ж видаватися на підставі такого договору довіреність.
В довіреності, яку  видав ОСОБА_1. на ім'я ОСОБА_2. вказано, що вона видана на підставі усної домовленості, а не на підставі договору доручення.
Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Тобто довіреність - це письмовий документ, якому притаманні ознаки: є одностороннім правочином, форма завжди є письмовою, метою є набуття зміна чи припинення цивільних прав довірителя.
Видача довіреності є одностороннім правочином, що здійснюється на власний розсуд довірителя та підписується тільки довірителем,  довіреність заснована на довірі між  довірителем та представником, а договір доручення підписується  довірителем і повіреним, і обов'язки сторін чітко визначаються договором.
В матеріалах справи відсутні докази, що між сторонами був укладений  договір доручення, що відповідач взяв на себе зобов'язання щодо виконання доручень позивача, що сторони визначили яким чином  повірений має звітувати перед довірителем.
На доведення цих висновків суду свідчить також та обставина, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1. В цьому договорі ОСОБА_1. визначив вартість квартири 810000 грн. і ОСОБА_3. сплатив 27000 грн. Тобто  позивач не уповноважував відповідача вчинити на його користь певні дії щодо підшукування покупця, визначення вартості квартири, її продажу. Ці дії позивач  здійснив самостійно.
Виходячи із змісту довіреності, позивач уповноважив відповідача здійснювати ряд юридично значимих дій від імені позивача. При цьому будь-яких умов щодо здійснення таких дій в довіреності не зазначено.
Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів в судовому засіданні тієї обставини, що між сторонами був укладений договір доручення, його умови, а також невиконання відповідачем умов такого договору.
Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, а зводяться до тлумачення апелянтом норм матеріального права з метою доведення того, що суд першої інстанції не встановивши дійсні обставини справи не застосував норми матеріального права, які підлягали до застосування. Посилання апелянта на те, що відповідач сплатив на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» 292 629 грн. на погашення кредиту, а також на те, що суд не дав цьому оцінки в судовому рішенні, не спростовують правильність висновків суду по суті спору. Обставина сплати відповідачем коштів на погашення кредиту позивача підтверджує наявність між ними, як родичами довірливих відносин і не може свідчити про наявність між сторонами договору доручення.
Із пояснень ОСОБА_1. в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги також не вбачається, що між сторонами укладався договір доручення.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись  ст.ст. 263, 367, 369, 374, 375 України, колегія суддів
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду Київської області від 17 грудня 2019 року в даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
         Повне судове рішення складено 23 червня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: