П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/5247/19	
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів - Джабурії О.В.,
                                     Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Білгород-дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними постанов, вимоги та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

05 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі орган ПФУ), Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області (далі орган ДВС), в якому просила:
1.          визнати незаконною, протиправною, такою, що порушує права та інтереси позивача, такою, що не відповідає вимогам закону - постанову ВП №40011488 від 02.10.2013 про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем Трояновським І.А. по протиправній заяві від 30.09.2013 року, за відсутності повноважень у стягувача - управління ПФУ на примусове стягнення з позивача заборгованості у розмірі 1288,80 грн., на підставі протиправно складеної відповідачем незаконної, недостовірної, такої, що не відповідає вимогам закону, вимоги № ф-47 від 05.05.2011 року - яка не є виконавчим документом;
          2.          визнати незаконною та відмінити таку що, порушує права та інтереси позивача, постанову від 31.05.2016 року ВП № 51259786 з відкриття виконавчого провадження державним виконавцем Карамарковою Т.А. за заявою УПФУ про примусове стягнення з позивача заборгованості за період ведення СПД в розмірі 1   288,80 грн., оскільки СПД припинений 14.03.2011;
          3.          визнати незаконною та відмінити таку, що порушує права та інтереси позивача постанову від 29.09.2016 року № 51259786, складену державним виконавцем Карамарковою Т.А. про примусове стягнення з позивача, і без того катастрофічно недостатньої, такої що не забезпечує життя позивача пенсії, заборгованості (що не відповідає дійсності) за період ведення СПД в розмірі 1   288,80 грн. по заяві не уповноваженого стягувача, відповідача УПФУ, про стягнення виконавчого збору у розмірі 128,88 грн., видатки на проведення виконавчих дій у розмірі 89,90 грн., які всього у сумі складають 1507,58 грн., в той час як позивачем СПД припинено 14.03.2011,і з 14.04.2016 в статусі пенсіонерки; 
4.             визнати вимогу № ф-47 УПФУ від 05.05.2011 року, про стягнення так званої заборгованості такою, що не відповідає дійсності, за період ведення СПД в розмірі 1   288,80 грн. - такою, що не відноситься до виконавчого документа (листа), не відповідає вимогам «Про виконавче провадження»;
          5.          визнати відсутніми обов`язки боржника у позивача. Визнати, що у позивача на законному рівні не створилися і не могли бути створені, були відсутніми та відсутні будь-які заборгованості, у тому числі по ЄСВ (єдиному соціальному внеску) за час ведення суб`єкта підприємницької діяльності (СПД) і після припинення СПД, так як на то малися та маються визначальні, вагомі, тверді, безперечні підстави та докази, джерела інформації, які заслуговують переконливе довіри;
          6.          стягнути з відповідачів на користь позивача одним платежем (одночасно) в повному обсязі з урахуванням інфляції незаконно, примусово стягнуті, відраховані відповідачами з пенсії позивача і без того катастрофічно недостатньої, такої що не забезпечує її життя, так званої заборгованості (що не відповідає дійсності), необґрунтовано та незаконно отримані відповідачами з пенсії позивача грошові кошти в розмірі 1   288,80 грн., а також стягнутий з пенсії позивача і отриманий виконавчий збір в розмірі 128,88, видатки на проведення виконавчих дій в розмірі 89,90 грн.,який в загальній сумі складає 1   507,58 грн. Внести відповідні відомості у відповідні строки, в письмовому та електронному носії, про що повідомити позивача невідкладно, письмово, кореспонденцією з повідомленням про вручення.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі в частині позовних вимог про визнання вимоги №ф-47 від 05.05.2011 року такою, що не підлягає виконанню та не відповідає вимогам   Закону України «Про виконавче провадження».
Прийнято до розгляду та відкрито провадження за окремою категорією термінових справ вимоги   про визнання постанов від 02.03.2013 року ВП №40011448; від 31.05.2016 року ВП №51259786; від 29.09.2016 року ВП №51259786 незаконними, протиправними та такими, що порушують права та інтереси, визнання таким, що не підлягає виконанню та анулювання виконавчого листа, визнання відсутніми обов`язку боржника щодо сплати єдиного соціального внеску та стягнення заборгованості по пенсії.
Судом першої інстанції приєднано до провадження доповнення до позовної заяви № 3/20 та уточнення позовних вимог, які сформовано у наступному вигляді:
1.          визнати незаконною, протиправною, такою, що порушує права та інтереси позивача, такою, що не відповідає вимогам закону - постанову ВП №40011488 від 02.10.2013 року з протиправного відкриття виконавчого провадження державним виконавцем Трояновським І.А . по протиправній заяві від 30.09.2013 року, за відсутності повноважень у стягувача, відповідача, УПФУ про примусове стягнення з позивача заборгованості у розмірі 1288,80 грн., на підставі протиправно складеної відповідачем незаконної, недостовірної, такої, що не відповідає вимогам закону, вимоги № ф-47 від 05.05.2011 року - що не підлягає виконанню;
2.          визнати незаконною та відмінити таку що, порушує права та інтереси позивача, постанову від 31.05.2016 року ВП № 51259786 з відкриття виконавчого провадження державним виконавцем Карамарковою Т.А. за заявою УПФУ про примусове стягнення з позивача заборгованості за період ведення СПД в розмірі 1   288,80 грн., оскільки СПД припинений 14.03.2011;
3.          визнати незаконною, несправедливою та відмінити таку, що грубо порушує права та інтереси позивача постанову від 29.09.2016 року № 51259786 (направлену позивачу державним виконавцем через 4 місяці, після того як уже 3 місяці з нього незаконно стягнуто відсутні заборгованості, вручено позивачу - 31.01.2017), складену державним виконавцем Карамарковою Т.А. про примусове стягнення з позивача, і без того катастрофічно недостатньої, такої що не забезпечує життя позивача пенсії, відсутньої заборгованості (що не відповідає дійсності) за період ведення СПД в розмірі 1   288,80 грн. по заяві не уповноваженого стягувача, відповідача УПФУ, про стягнення виконавчого збору у розмірі 128,88 грн., видатки на проведення виконавчих дій у розмірі 89,90 грн., які всього у сумі складають 1507,58 грн., в той час як позивачем СПД припинено 14.03.2011,і з 14.04.2016 в статусі пенсіонерки; 
4.           визнати судом такою, що не підлягає виконанню та відмінити вимогу № ф-47 УПФУ від 05.05.2011 року, що порушує законні права та гарантовані інтереси позивача, про стягнення з нього відсутньої, не відповідної дійсності заборгованості в розмірі 1   288,80 (в загальному 1   507,58 грн.) за період ведення позивачем СПД на єдиному податку (з липня 2005 року по 14.03.2011) і після припинення СПД, на основі викладеного, на основі фактичних обставин, на основі діючого на той момент і зараз законодавства, і оскільки у позивача на законному рівні відсутні заборгованості, в т.ч по ЄСВ, не утворювалися та не могли утворюватися в період ведення СПД (з липня 2005 року по 14.03.2011) і тим більше після припинення СПД, оскільки у позивача відсутні обов`язки платника ЄСВ. Відповідні переконливі докази надані в суд;
5.          визнати, що у позивача на законному рівні були відсутні та відсутні, не утворювалися будь-які заборгованості по податках, обов`язкових зборах, в т.ч. по ЄСВ за час СПД (з липня 2005 року по 14.03.2011) і після припинення СПД, так як на те були і є вагомі, тверді, безумовні, переконливі обґрунтування та докази, джерела інформації,що заслуговують на довіру. Визнати відсутніми обов`язки боржника у позивача.
6.          стягнути з відповідачів на користь позивача одним платежем (одночасно) в повному обсязі з урахуванням коефіцієнта інфляції +3%, інфляційних річних, штрафу 20% річних щомісячно, по 2% пені щоденної за прострочку на суму основного боргу відповідачів перед позивачем, а з певного місяця (з 02.2019 року) пеню на основний борг зі штрафом, а саме 33   800,45 грн., з них: стягнути з ГУ ФПУ в Одеській області 28   895,32 грн., стягнути з Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області 4   905,12 грн., включно по день дати винесення рішення с дня стягнення і відповідачами з позивача, незаконно примусово стягнуті, відраховані відповідачами з пенсії позивача і без того катастрофічно недостатньої, такої що не забезпечує її життя, відсутньої заборгованості, необґрунтовано та незаконно отримані відповідачами з пенсії позивача грошові кошти в розмірі 1   288,80 грн., а також стягнутий з пенсії позивача і отриманий виконавчий збір в розмірі 128,88, видатки на проведення виконавчих дій в розмірі 89,90 грн.,який в загальній сумі складає 1   507,58 грн. Внести відповідні відомості у відповідні строки, в письмовому та електронному носії, про що повідомити позивача невідкладно, письмово, кореспонденцією з повідомленням про вручення.
Крім того, позивачем сформовано інші вимоги, які виходять із суті вище перелічених.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 провадження у даній справі   в частині позовних вимог про визнання такою, що не підлягає виконанню та скасування вимоги № Ф-47 УПФУ від 05.05.2011 року, - закрито на підставі п.4 ч.1 ст. 238 КАС України.
Цією ж ухвалою суду позовну заяву в частині позовних вимог про визнання постанов від 02.10.2013 року ВП №40011448; від 31.05.2016 року ВП №51259786; від 29.09.2016 року ВП №51259786 незаконними, протиправними та такими, що порушують права та інтереси, визнання відсутності заборгованості, стягнення заборгованості з урахуванням інфляційного коефіцієнту, штрафу та пені, зобов`язання вчинити певні дії,   залишено без розгляду відповідно до п. 8 ч.1 ст. 240 КАС України.
Не погодившись з вказаною ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить увалу суду першої інстанції  скасувати та прийняти нову, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зокрема, апелянт зазначає, що закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції належним чином не дослідив характер оскаржуваних правовідносин та помилково визначив, що предмет даного спору, підстави та сторони співпадають із заявленими в рамках інших справ: №815/893/17, №2а/1570/9232/2011, по яким набрали законної сили рішення суду. В частині вимог щодо постанов державного виконавця, які залишено без розгляду, апелянт вказує на своєчасність звернення до суду та наводить відповідні доводи. В іншій частині апеляційної скарги посилається на доводи по суті та обставинам заявлених вимог, що, в тому числі, містяться в позовній заяві. 
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 та 3   ст. 242 КАС України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст.   2   та ч. 4 ст.   242 КАС України   встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 2   ст. 171 КАС України   суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції ухвалою від 10.09.2019 відкрито провадження у справі щодо частини позовних вимог та прийнято до провадження уточнені ОСОБА_1 позовні вимоги, в тому числі, щодо визнання такою, що не підлягає виконанню та відміні вимоги № ф-47 УПФУ від 05.05.2011 року.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Умовами застосування цієї підстави для закриття провадження є: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають) та остаточне вирішення тотожного спору рішенням або постановою суду, ухвалою про закриття провадження в адміністративній справі, яке набрало законної сили.
Необхідно зауважити на тому, що відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №   9901/432/18.
Судом першої інстанції у даній справі встановлено, що згідно з даними автоматизованої системи Діловодство спеціалізованого суду, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2012 по справі № 2а/1570/9232/2011 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ФОП   ОСОБА_1 до управління пенсійного фонду України в м. Білгород-Дністровському та Білгород-Дністровському районі Одеської області про визнання бездіяльності, дій протиправними, незаконними, безпідставними, принизливими, образливими, встановлення відсутності та перевищення повноважень при складанні вимоги про сплату боргу та по нарахуванню додаткових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, визнання вимоги № ф 47 від 05.05.2011 року в сумі 1 288, 80 грн. за 2010 рік незаконною, протиправною, безпідставною та її скасування, вважати її відкликаною та зобов`язання відкликати вимогу № ф 47, визнання боргу по додатковим нарахуванням єдиного внеску за 2011 рік в сумі 979, 59 грн. незаконним, протиправним, безпідставним та скасувати його як такий, вважати його відкликаним та зобов`язання відкликати борг, зобов`язання видати довідку про відсутність різного роду заборгованості в строки до 3-х календарних днів, стягнення судових витрат, зобов`язання поновити з Державної податкової інспекції в м. Білгород-Дністровський довідку про відсутність заборгованості по податках і зборах та довідку про сплату єдиного податку впродовж підприємницької діяльності з липня 2005 року по березень 2011 року. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2012 по справі № 2а/1570/9232/2011 набрало законної сили 03.04.2012 року.
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що в рамках розгляду справи №815/893/17, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.02.2017 року відмовлено у відкритті провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в частині вимог про визнання Вимоги № ф-47 від 05.05.2011 року, складеної УПФУ, такою, що не відноситься до виконавчого документа (листа), не відповідає   вимогам   законодавства України, вимогам   Закону України Про виконавче провадження, визнання неналежним, недійсним документом, відсутністю повноважень на дію, недостовірним.
Вказана ухвала в цій частині залишена без змін постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року по справі №815/893/17.
Судова колегія звертає увагу, що в рамках розгляду справи №815/893/17 ОСОБА_1 фактично заявлено аналогічні вимоги до тих же відповідачів, що і в даній справі.
В апеляційній скарзі по справі №420/5247/19 ОСОБА_1 зазначає, що позовна вимога щодо вимоги № ф-47 від 05.05.2011 року сформована з інших підстав та щодо іншої сторони, а саме органу ДВС, а не органу ПФУ. Крім того, предметом розгляду в даному випадку є рішення та дії органу ДВС.
Судова колегія вважає вірними висновки суду першої інстанції про тотожність сторін, предмету та підстав позову у справах №420/5247/19 та  №2а/1570/9232/2011.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В рамках розгляду справи №815/893/17 ОСОБА_1 , в тому числі,    просила   визнати вимогу № ф-47 від 05.05.2011 року, складену УПФУ, такою, що не відноситься до виконавчого документа (листа), не відповідає вимогам законодавства України, вимогам Закону України Про виконавче провадження, визнати неналежним, недійсним документом, відсутністю повноважень на дію, недостовірним.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.02.2017, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2017, щодо даної вимоги відмовлено у відкритті провадження.
Верховним Судом в рамках розгляду справи №815/893/17 надано оцінку оскаржуваним правовідносинам та зазначено, що відмовляючи у відкритті провадження у справі №815/893/17 в частині позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач повторно звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до того ж відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав, щодо якого є такі, що набрали законної сили постанови Одеського окружного адміністративного суду: від 18.01.2012 року по справі № 2а/1570/9232/2011 та від 02.10.2015 року по справі № 815/5032/15, а тому в позовних вимогах в частині визнання Вимоги № ф-47 від 05.05.2011 року, складеної УПФУ, такою, що не відноситься до виконавчого документа (листа), не відповідає вимогам законодавства України, вимогам   Закону України «Про виконавче провадження», визнати неналежним, недійсним документом, відсутністю повноважень на дію, недостовірним - належить відмовити.
Верховний Суд визнав обґрунтованими дані висновки, оскільки наявними у справі доказами підтверджується, що у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, наявне рішення суду, яке набрало законної сили. Тому, у розумінні приписів пункту другого частини першої   статті 109 КАС України, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у відкритті провадження.
ОСОБА_1 в обґрунтування своїх доводів зазначає, що в рамках розгляду справи №815/893/17 вона просила визнати вимогу № ф-47 від 05.05.2011 року такою, що не відноситься до виконавчого документа (листа), а в рамках розгляду даної справи №420/5247/19 просила її визнати такою, що не підлягає виконанню, тобто вимогу сформовано в більш широкому значенні.
Судова колегія зазначає, що зміна позивачем формулювань своїх вимог шляхом зміни синтаксичної побудови речень, застосування синонімів та зміни порядку слів у реченнях тощо, не свідчить про зміну суті вимог та предмету позову.
Якщо узагальнено підійти до формулювання вимог ОСОБА_1 щодо вимоги № ф-47 від 05.05.2011, то фактично позивач просить її скасувати, як в рамках розгляду справ №815/893/17, № 2а/1570/9232/2011, так і в рамках даної справи №420/5247/19.
Судова колегія звертає увагу, що   для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. 
ОСОБА_1 , посилаючись на відмінність підстав позову в рамках розгляду справ №815/893/17, № 2а/1570/9232/2011 так і в рамках даної справи №420/5247/19, обґрунтовує свою позицію одними і тими ж доводами.
Судова колегія  вважає за необхідне погодитися з проведеним судом першої інстанції аналізом, що в рамках розгляду справи    № 2а/1570/9232/2011 позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що ФОП ОСОБА_1 знаходиться на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку, проте УПФУ було складено довідку, відповідно до якої ФОП ОСОБА_1 не сплачено страхові внески за 2010 рік в розмірі 1288, 80 грн. та єдиний внесок за 2011 рік в розмірі 979, 59 грн., складено вимогу про сплату боргу № «ф» 47 від 05.05.2011 року. Позивач зазначає, що з нарахуваннями, довідкою та вимогою вона не згодна та вважає їх безпідставними, протиправними, незаконними та неправомірними, оскільки відповідно до суб`єктів платник єдиного податку не є платником збору на обов`язкове державне пенсійне страхування. Також позивач зазначає, що зазначені довідка та вимога відповідача складені на підставі   ст. 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»   є безпідставними, незаконними та протиправними, оскільки п.п. 1-9   ст. 106 зазначеного Закону   з 01.01.2011 року втратили чинність, а також, що   Закон України № 2461-VI від 08.07.2010 року   прийнятий із запізненням, та не мав сили у 2010 та 2011 роках. Також позивач вказує на те, що звіт за 2010 рік та повідомлення про нарахування внесків від 29.03.2011 року їй не знайомі та нею не підписувались. Крім того, позивач зазначає, що 14 березня 2011 року нею було подано заяву   про припинення підприємницької діяльності, проте через неправомірні дії відповідача кінцевий запис в єдиному реєстрі підприємців не було здійснено вчасно, що призвело до спричинення позивачу шкоди та збитків. На підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати бездіяльність та дії відповідача протиправними, незаконними, безпідставними, принизливими, образливими, встановити відсутність та перевищення повноважень відповідача при складанні вимоги про сплату боргу та по нарахуванню додаткових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, визнати вимогу № «ф» 47 від 05.05.2011 року в сумі 1 288, 80 грн. за 2010 рік незаконною, протиправною, безпідставною та скасувати її, вважати її відкликаною та зобов`язати відповідача відкликати вимогу № «ф» 47, визнати борг по додатковим нарахуванням єдиного внеску за 2011 рік в сумі 979, 59 грн. незаконним, протиправним, безпідставним та скасувати його як такий, вважати його відкликаним та зобов`язати відповідача відкликати борг, зобов`язати видати довідку про відсутність різного роду заборгованості в строки до 3-х календарних днів, стягнути судові витрати, зобов`язати відповідача поновити з Державної податкової інспекції в м. Білгород-Дністровський довідку про відсутність заборгованості по податках і зборах та довідку про сплату єдиного податку впродовж підприємницької діяльності з липня 2005 року по березень 2011 року.
В той же час у цій справі №420/5247/19, ОСОБА_1 також обґрунтовує позовні вимоги тим, що її підприємницька діяльність припинена за власним рішенням 14.03.2011 року. Закони та норми законів про ЄСВ, на думку позивача, на неї не розповсюджуються, у неї відсутній борг та відповідач перевищив свої повноваження.
Враховуючи зазначене судова колегія вбачає, що доводи та обставини на які посилається позивач в рамках розгляду даної справи №420/5247/19 вже буди предметом оцінки при прийнятті постанови Одеського окружного адміністративного суду 18.01.2012 року по справі № 2а/1570/9232/2011 та не свідчать про наявність нових підстав для звернення до суду з позовною заявою.
Доводи апелянта, що в рамках розгляду справи № 2а/1570/9232/2011 відповідачем був орган ПФУ, а в рамках розгляду даної справи №420/5247/19 відповідачами заявлено як орган ДВС, так і орган ПФУ не спростовує висновки суду першої інстанції про тотожність сторін по зазначених справах, оскільки позовна вимога щодо скасування вимоги № ф-47 від 05.05.2011 року (визнання такою, що не відноситься до виконавчого документа; визнання такою, що не підлягає виконанню) може бути задоволена лише після встановлення факту протиправних дій органу ПФУ під час її прийняття. При цьому позивачем особисто зазначено орган ПФУ в якості відповідача в рамках розгляду даних справ.
Посилання апелянта на висновки, що містяться у постановах Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017 по справі №815/1894/17, від 14.06.2017 по справі №815/1370/17, від 18.09.2017 по справі №815/2310/17, від 17.04.2018 по справі №815/2980/17 судова колегія не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує висновки викладені саме в постановах Верховного Суду.
Враховуючи наведені положення   КАС України, висновки Верховного Суду по справі №815/893/17   та зважаючи, що      вимоги позивача, щодо яких приймалась постанова Одеського окружного адміністративного суду 18.01.2012 року по справі № 2а/1570/9232/2011, яка набрало законної сили, фактично є ідентичними вимогам, заявленим у даному випадку, оскільки вони заявлені до того ж відповідача, про той самий предмет, з тих самих підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі.
Оцінюючи ухвалу суду першої інстанції в частині залишення позовної заяви без розгляду як законну та обгрунтовану, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами   третьою   та   четвертою   статті 123 цього Кодексу
Відповідно до ч.3,4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до ч. 1,3   ст. 122 КАС України (в редакції від 15.12.2017 року)   позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 287 КАС України, яка визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 181 КАС України (в редакції до 15.12.2017), яка регулювала аналогічні правовідносини, заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням зазначених правових норм, суд після відкриття провадження в адміністративній справі, залишає позовну заяву без розгляду у разі встановлення факту пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду (у даному випадку десятиденного), якщо позивачем не заявлено про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними.
   Звернувшись з даним позовом до суду позивач оскаржує постанови Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області:
- від 02.10.2013 року ВП №40011488 з відкриття виконавчого провадження про примусове стягнення з позивача на користь заборгованості;
- від 31.05.2016 року ВП № 51259786 з відкриття виконавчого провадження про примусове стягнення заборгованості;
- від 29.09.2016 року № 51259786 про примусове стягнення з позивача виконавчого збору, видатків на проведення виконавчих дій.
З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення оскаржуваних правовідносин необхідно встановити коли у ОСОБА_1 розпочався десятиденний строк оскарження зазначених постанов та своєчасність її звернення до суду з відповідними вимогами.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що зазначені постанови державного виконавця, крім іншого, оскаржувалися позивачем в рамках розгляду справи №815/893/17.
При цьому ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.02.2017, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2017 позовну заяву,в частині оскарження зазначених постанов, залишено без розгляду, в зв`язку з пропуском ОСОБА_1 строку звернення до суду.
Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року по справі №815/893/17, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року у справі № 815/893/17 скасовано в частині залишення позовної заяви без розгляду та направлено справу в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
У даній постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року зазначено, що судами не перевірено чи були направлені відповідачем спірні постанови на адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Докази надіслання   Білгород-Дністровського міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області постанов про відкриття виконавчого провадження на адресу позивача в матеріалах справи відсутні (пп.33,34 постанови Верховного Суду).
Після направлення позовної заяви по справі  №815/893/17 на новий розгляд до суду першої інстанції, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.07.2019 її залишено без руху та ухвалою від 17.07.2019, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2019, повернуто в зв`язку з не усуненням недоліків апеляційної скарги у строк встановлений судом.
Судова колегія звертає увагу, що судом першої інстанції в рамках розгляду даної справи №420/5247/19 враховано висновки, викладені в постанові Верховного Суду по справі №815/893/17, та ухвалою від 10.09.2019 зобов`язано ОСОБА_1 та Білгород-Дністровський міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ в Одеській області надати докази отримання позивачем оскаржуваних постанов.
20 вересня 2019 року ОСОБА_1 надано докази отримання постанови про відкриття виконавче провадження від 31.05.2016 року ВП № 51259786, а саме: копія поштового конверту, в якому була вкладена постанова, результати пошуку на сайті Укрпошта про те, що поштове відправлення вручено адресату 29.07.2016 року (а.с. 80, т.1); постанова про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 від 29.06.2019 року   ВП № 51259786 в сумі 1288, 80 грн., виконавчий збір у розмірі 128, 80 грн., витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 89, 90 грн., а саме: копія конверту, результати пошуку на сайті Укрпошта про те, що поштове відправлення вручено адресату 31.01.2017 року (а.с. 81, т.1).
У свою чергу, із листа Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції в (м. Одеса) від 23.01.2020 № 10751/31-15 (т.1, а.с. 109), суд встановив, що виконавче провадження № 40011448 знищено по закінченню строку зберігання, реєстри відправлення рекомендованої кореспонденції за 2013, 2016 роки також знищені, тому відділ не може надати витребувані судом докази. 
В той же час, разом із вказаним листом відповідач надав суду копію виконавчого провадження 905/17, номер за ЄДРВП №51259786, проте вказане виконавче провадження не містить відповідних доказів (поштових повідомлень тощо) про надсилання та отримання позивачем оскаржуваних постанов від 31.05.2016 року ВП № 51259786, постанови про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 від 29.06.2019 року   ВП № 51259786.
Разом з тим, з інформації зазначеної у листах ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області (дані листи містяться у наданій копії виконавчого провадження 905/17, номер за ЄДРВП №51259786) від 09.06.2016 (т.1, а.с. 136), від 22.06.2016 (т.1, а.с. 146) вбачається, що вона визнає факт отримання постанови від 31.05.2016 ВП №51259786 ще 07.06.2016.
Білгород-Дністровський міськрайонний відділ ДВС Південного міжрегіонального управління юстиції в (м. Одеса)також посилається на лист від 30.06.2016 року за вих. № 03-33-27658, разом з яким Відділом направлено на адресу ОСОБА_1 відповідь на заяву останньої з доданням копій всіх запитуваних нею документів, у тому числі і копії постанови про відкриття виконавчого провадження № 40011448 від 02.10.2013 року. Між тим, у матеріалах виконавчого провадження відсутнє поштове повідомлення про вручення позивачем вказаного листа.
В матеріалах виконавчого провадження ВП № 51259786 є поштове повідомлення про вручення позивачем 29 липня 2016 року (а.с. 162, т.1) лише листа відділу від 27.07.2016 року № 03-33-31191 (а.с.160, т.1) про надання відповіді на заяву позивача № 5 від 22.07.2016 року про роз`яснення вимог чинного законодавства при винесенні постанови, у тому числі від 02.10.2013 року ВП № 40011448.
З урахуванням встановлених обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 40011448 від 02.10.2013 року позивачу була надіслана відповідачем разом із листом від 30.06.2016 року за вих. № 03-33-27658. Доказів отримання цього листа позивачем суду не надані. 
Між тим, матеріалами справи підтверджено, що позивач звертався до відділу із заявою про роз`яснення вимог чинного законодавства при винесенні постанови, у тому числі від 02.10.2013 року ВП № 40011448, на яку була надана відділом відповідь листом від 27.07.2016 року № 03-33-31191, яке отримано позивачем 29 липня 2016 року, що підтверджено поштовим повідомленням про вручення (а.с. 162, т.1).
Отже про порушене право постановою про відкриття виконавчого провадження № 40011448 від 02.10.2013 року позивач дізнався 29 липня 2016 року, отримавши лист Відділу від 27.07.2016 року № 03-33-31191.
Постанову про відкриття виконавчого провадження від 31.05.2016 року ВП № 51259786, позивач отримала 07.06.2016 про що вона зазначає особисто в листах від 09.06.2016 (т.1, а.с. 136), від 22.06.2016 (т.1, а.с. 146), або щонайпізніше 29.07.2016 про що свідчать надані нею докази, а саме поштовий конверт, який відповідно до штрихового ідентифікатора вручено адресату 29.07.2016 року (а.с. 80, т.1).
Постанову про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 від 29.06.2019 року   ВП № 51259786 в сумі 1288, 80 грн., виконавчий збір у розмірі 128, 80 грн., витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 89, 90 грн. позивач отримала 31.01.2017 року, про що свідчить копія конверту, результати пошуку на сайті Укрпошта про те, що поштове відправлення вручено адресату 31.01.2017 року (а.с. 81, т.1).
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду по справі №815/893/17, суд зазначив, що 09.08.2016 року - це дата коли позивач вперше звернулась з позовом до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами, в яких оскаржувала аналогічні постанови: від 02.10.2013 року ВП №40011448 та від 31.05.2016 року ВП №51259786. Але при цьому, позовна заява не була предметом судового розгляду і судом не перевірялись обставини направлення відповідачем спірних постанов на адресу позивача, оскільки адміністративний позов було повернуто судом (п. 37 постанови Верховного Суду). 
Також в даній постанові суд вказав, що позивач скористався своїм правом і звернувся повторно з даним позовом до суду і саме суд, при розгляді даної справи,   повинен перевірити дотримання Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області приписів частини першої статті   31, частини другої та четвертої статті   82 Закону України від 21.04.1999 року № 606 XIV «Про виконавче провадження»   щодо направлення позивачу спірних постанов про відкриття виконавчого провадження. 
У даній постанові Верховного Суду (пп. 38,39 постанови)    містяться висновки, що лише після   встановлення часу, з якого позивач дізналась або повинна була дізнатись про існування спірних постанов (дати отримання), суд може обчислити строк звернення позивача до суду з даним позовом.
Позивач в позовній заяві по справі №815/893/17 зауважувала, що постанова Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 29.09.2016 року № 51259786 була отримана нею - 31 січня 2017 року, з позовом до суду вона звернулась - 08 лютого 2017 року, тобто в межах десятиденного строку, визначеного частиною п`ятою   статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404 VIII «Про виконавче провадження»   (п. 49 постанови Верховного Суду).
З урахуванням зазначеного, якщо вважати, що позивач отримала постанову від 02.10.2013 року ВП №40011448 29.07.2016 року, постанову від 31.05.2016 року ВП №51259786 07.06.2016 або щонайпізніше 29.07.2016, а вперше звернулася з позовом до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами, в яких оскаржувала аналогічні постанови: від 02.10.2013 року ВП №40011448 та від 31.05.2016 року ВП №51259786 - 09.08.2016 року, як зазначено у п. 37 постанови Верховного Суду по справі №815/893/17, то у позивача сплинув строк на оскарження цих постанов щонайпізніше 08.08.2016 року, а отже ОСОБА_1  пропустила десятиденний строк на оскарження вказаних постанов.
Доводи позивача, що вона вперше звернулася до суду із позовом 04.08.2016 року (справа № 815/3928/16) не підтверджені жодними доказами (т.1, а.с. 13).
Судова колегія зазначає, що після повернення позовної заяви в рамках розгляду справи №815/893/17, позивач не обмежена у праві повторного звернення до суду з аналогічними вимогами, проте її повторно подана позовна заява має відповідати вимогам закону, зокрема, в частині дотримання строків звернення до суду або наявності підстав для їх поновлення.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року по справі № 815/3928/16 залишено позов без розгляду у зв`язку з неодноразовою неявкою на судові засідання позивача. 
Вказана ухвала залишена без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року та постановою Верховного Суду від 14.06.2018 року.
В ухвалі   Одеського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року по справі № 815/3928/16 зазначено, що судом встановлено, що 30.06.2017р., 08.08.2017р., 14.09.2017р., та 03.10.2017р. позивач ОСОБА_1 без поважних причин у судові засідання не з`явилась, незважаючи на те, що про дату, час та місце судових засідань була належним чином та своєчасно повідомлена, про що свідчать наявні у матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, отриманих позивачем, зокрема, 22.06.2017р., 28.07.2017р., 17.08.2017р., та 26.09.2017р. відповідно. Будь-яких заяв про розгляд справи за відсутності позивача до суду не надходило.
Крім того, згідно з даними автоматизованої системи Діловодство спеціалізованого суду позивач неодноразово зверталась до суду з подібними позовами, зокрема у якому предметом розгляду було прийняття Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції постанови від 02.10.2013 року ВП №40011448, а саме: 09.08.2016 року у справі №815/3928/16 (залишення позову без розгляду у зв`язку з неявкою позивача на судові засідання); 08.09.2016 року у справі №815/4553/16 (повернення позовної заяви у зв`язку з невиконанням ухвали про залишення позову без руху); 03.11.2016 року у справі №815/5818/16 (повернення позовної заяви у зв`язку з невиконанням ухвали про залишення позову без руху); 04.12.2016 року у справі №815/7087/16 (повернення позову, у зв`язку з тим, що у провадженні суду перебуває справа з тих самих підстав та того самого предмету спору); 01.02.2017 року у справі№ 815/746/17 (залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку).
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що у позивача були відсутні об`єктивні перешкоди для вчасного звернення до суду, оскільки саме через неявку у судові засідання позивача без поважних причин первинний позов ОСОБА_1 (справа № 815/3928/16) був залишений без розгляду, тобто з підстав, що безпосередньо від неї залежали, згодом інші позови були повернуті ОСОБА_1 через невиконання нею вимог ухвал про залишення позову без руху.
За встановлених обставин, час протягом якого судами здійснювався розгляд поданих ОСОБА_1 позовів з аналогічними позовними вимогами не підлягає автоматичному поновленню при зверненні з позовом в рамках даної справи №420/5247/19, оскільки позивач жодним чином не була обмежена у можливості виконати свій процесуальний обов`язок та подати той чи інший позов у відповідності до вимог встановлених законодавством.
З позовною вимогою про визнання незаконною, несправедливою та скасування постанови від 29.09.2016 року № 512259786 позивач звернулася вчасно по справі №815/893/17.
Так, у п. 49 постанови Верховного Суду у справі №815/893/17 зазначено, що позивач в позовній заяві зауважувала, що постанова Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 29.09.2016 року № 51259786 була отримана нею - 31 січня 2017 року, з позовом до суду вона звернулась - 08 лютого 2017 року, тобто в межах десятиденного строку, визначеного частиною п`ятою   статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404 VIII «Про виконавче провадження».
Проте при новому розгляді справи (після її повернення до Одеського окружного адміністративного суду) позов по справі №815/893/17 ухвалою суду повернуто позивачу у зв`язку з невиконанням позивачем ухвали про залишення позову без руху від 17.07.2019 року, яка залишена без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2019 року.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що враховуючи вищевикладені обставини у справі, відсутність заяви про поновлення строку звернення до суду, відсутність жодних об`єктивних обґрунтувань щодо не виконання ухвали суду від 01.07.2019 по справі №815/893/17 про залишення позову без руху з причин, які об`єктивно не залежали від позивача, суд доходить висновку, що й відносно позовної заяви про визнання незаконною, несправедливою та скасування постанови від 29.09.2016 року № 512259786 позов належить залишити без розгляду.
Доводи апелянта зазначених висновків не спростовують та зводяться до своєчасності звернення ОСОБА_1 до суду.
Судова колегія звертає увагу, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в пункті 27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, ЄСПЛ зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).
У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" від 25.01.2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Судова колегія вважає, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду. 
Таким чином, враховуючи, що позивач звернулася до суду з пропуском строку, вона не наводить та зі змісту матеріалів справи не вбачається будь-яких причин, які б об`єктивно та непереборно перешкоджали їй своєчасно звернутись до суду із даним позовом, що позбавляє суд можливості застосувати приписи   КАС України   щодо визнання причин пропуску строку поважними, колегія суддів приходить до висновку про правильність рішення суду першої інстанції щодо залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 в частині оскарження постанов  виконавчого провадження від 02.10.2013 року ВП №40011488, від 31.05.2016 року ВП № 51259786 , від 29.09.2016 року № 51259786.  
Відповідно до ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Підстав для скасування чи зміни ухвали суду 1-ї інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.308,311,312,315,316,321,322,325,329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                             Н.В.Вербицька

Судді:                                                                                 О.В.Джабурія

                                                                                          К.В. Кравченко