ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 вересня 2020 року                                                                м.Суми
                                                               Справа №592/3384/20 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/1580/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Литовченка О.В., в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми,

В С Т А Н О В И В:
11 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі – ТОВ «Автокредит Плюс») про стягнення коштів.
Свої вимоги мотивує тим, що 17 січня 2018 року між нею та відповідачем було підписано договір про приєднання до публічного договору № АВН0А00000009 у вигляді заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу на умовах, визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії. За вказаним договором лізингодавець передає лізингоодержувачу в лізинг автомобіль згідно Специфікації, викладеної у Додатку № 1, строк лізингу 60 місяців. Згідно додатку № 2 до вказаного договору сторонами погоджено графік і суми платежів за договором. На виконання умов договору відповідач передав їй автомобіль Nissan Almera 2008 року випуску. В свою чергу на виконання умов договору нею внесені платежі на загальну суму 136 239,50 грн. 18 січня 2020 року представником відповідача автомобіль вилучено.
Вказує на те, що договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, всупереч положень ст. 799 ЦК України нотаріально не посвідчено, а тому він в силу положень ст. 220 ЦК України є нікчемним.
Крім того, вважає, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця. Укладений договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме ст. 18 (його умови є несправедливими) та ст. 19 (застосована нечесна підприємницька діяльність).
Посилаючись на ст. 216 ЦК України, просить стягнути з відповідача на її користь сплачені кошти в сумі 136 239,50 грн та судові витрати. 
               Ковпаківський районний суд м. Суми рішеннямвід 26 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
       Стягнув з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 136 239 грн 50 коп.
       Стягнув з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь держави судовий збір у розмірі 2102 грн 00 коп.
          В апеляційній скарзі «Автокредит Плюс», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду змінити в частині розміру грошових коштів, стягнутих з товариства на користь ОСОБА_1 , зменшивши суму стягнення з 136 239,50 грн до 87 628,70 грн. 
        В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права ст. 216 ЦК України. Суд не взяв до уваги ту обставину, що складовою лізингового платежу за договором лізингу є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування наймачем (позивачем) майном, переданим в лізинг. З довідки щодо розрахунку собівартості послуги з користування автомобілем за період з 01 лютого 2018 року по 31 грудня 2019 року позивач за користування автомобілем мала сплатити на користь ТОВ «Автокредит Плюс» 48 610,80 грн. 
       Вказує, що суми, які зазначені в стовпчику «Плата за користування предметом лізинга» в даній довідці повністю співпадають з сумами в стовпчику «Відсотки за користування предметом лізингу», які зазначені в додатку № 2 до Договору лізингу. Тобто, сторони погодили плату за користування предметом лізингу.
       Зазначає, що Верховий суд в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 288/383/15-ц та суди апеляційної інстанції при розгляді аналогічних справ, дійшли висновку, що суми, які були сплачені лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнуті з лізингодавця при застосуванні положень ст. 216 ЦК України (наслідки недійсності правочину).
       Відтак, на думку відповідача, суд першої інстанції в порушення ст. 216 ЦК України не звернув уваги на те, що при застосуванні реституції, з ТОВ «Автокредит Плюс» не підлягають стягненню кошти, які сплачені ОСОБА_1 за весь час користування автомобілем.
               Від представника ОСОБА_1 – адвоката Таганцева Б.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду – залишити без змін.
        Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
       Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс» укладений договір фінансового лізингу шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору № АВН0А!00000009, за яким відповідач, як лізингодавець, зобов`язується, передати за плату у лізинг позивачу, як лізингоодержувачу, транспортний засіб - марка (модель): Nissan Almera, номер кузову - НОМЕР_1 , реєстраційний номер - НОМЕР_2 , вартістю 165 000 грн, строк лізингу - 60 місяців. Розмір авансового платежу - 33000 грн. (а. с. 4).
       Згідно специфікації та акту приймання-перендачі, який є Додатком №1 до Договору фінансового лізингу, вартість автомобіля Nissan Almera, 2008 року випуску, становить 165 000,00 грн. (а.с.6).
       Розмір щомісячних платежів за спірним договором лізингу, передбачений сторонами у Додатку №2 до Договору лізингу, становить у розмірі 4867,50 грн (а.с.5).
       З виписки по рахунку № НОМЕР_3 вбачається, що позивачем на виконання умов договору за період з 17.01.2018 ркоу по 22.01.2020 року сплачено грошові кошти на загальну суму 136 239,50 грн (а. с 8-9).
       18 січня 2020 року на вимогу ТОВ «Автокредит Плюс» у зв`язку з наявною заборгованістю за договором лізингу ОСОБА_1 повернула лізингодавцю предмет лізингу - автомобіль Nissan Almera, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 (а.с.7).
       Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що оскільки договір фінансового лізингу не відповідає вимогам закону щодо форми правочину в частині обов`язкового нотаріального посвідчення, а отже є нікчемним, відтак підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача коштів сплачених нею за договором фінансового лізингу.
        Проте повністю погодитися з висновками місцевого суду не можна, виходячи з наступного. 
       Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
       Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
       У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
       Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
       Частиною 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
       Отже, спірний договір фінансового лізингу є непрямим, оскільки сторонами обумовлено, що лізингодавець зобов`язується придбати предмет лізингу в майбутньому (отримати право власності) та передати в подальшому у користування лізингоодержувачу.
       Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
       Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
       Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, такий договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
       Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. 
       Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
       Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
       Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року.
       Отже висновок суду першої інстанції щодо нікчемності укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам. При цьому рішення в даній частині відповідачем не оскаржується, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 267 ЦПК України колегією суддів не переглядається. 
       Колегія звертає увагу, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу № АВН0А!00000009 від 17 січня 2018 року мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин позивачка користувалась  предметом лізингу (вказаний вище транспортний засіб), який належить на праві власності ТОВ  «Автокредит Плюс».
               За нікчемним правочином ОСОБА_1 сплачено  ТОВ «Автокредит Плюс» грошові кошти у розмірі 136 239,50 грн, вказана обставина сторонами не спростовується.
               При цьому, з наданої відповідачем довідки щодо розрахунку собівартості послуги з користування автомобілем за період з 01 лютого 2018 року по 31 грудня 2019 року вбачається, що позивачем було внесено платежів за користування предметом лізингу на загальну суму 48 610 грн 80 коп. (а. с. 52). Вказані у довідці щомісячні платежі за користування предметом лізингу повністю відповідають сумам щомісячних відсотків за користування предметом лізингу, які були визначені в графі 3 додатку № 2 до договору фінансового лізингу (а. с. 5). 
               Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
       Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
              Крім того, за змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
                      Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
                       Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).
                      Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.
                      Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
                      Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.
                      Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз`яснень (Постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №288/383/15-ц, провадження №61-6009св18).        
               Таким чином, плата (відсотки) за користування предметом лізингу в сумі 48610 грн 80 коп. не може бути стягнута з відповідача на користь позивачки та підлягає виключенню із загальної суми, що присуджена до стягнення. 
       Виходячи з вищезазначеного, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. З76 ЦПК України необхідно змінити в частині розміру грошових коштів, стягнутих з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 , зменшивши суму, присуджену до стягнення зі 136 239 грн 50 коп. до 87 628 грн 70 коп. (136239,50 – 48610,80).        
       Крім того, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат та з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1352 грн 00 коп.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4, 381-382 ЦПК України, суд – 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» задовольнити.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 червня 2020 року змінити в частині розміру грошових коштів, присуджених до стягнення, та в частині розподілу судових витрат.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 87 628 гривень 70 копійок.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь держави судовий збір у розмірі 1352 гривні 00 копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                        Т.А. Левченко

Судді:                                                                        В.І. Криворотенко

                                                                               С.С. Ткачук