П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/1218/20	
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року, (суддя Іванов Е.А., повний текст рішення складений 13 травня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови позивачці у призначенні щомісячної адресної допомоги на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг та зобов`язати відповідача призначити позивачу виплату щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 24.12.2019 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений. Визнано протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні щомісячної адресної допомоги на покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Зобов`язано Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради призначити ОСОБА_1 виплату щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 24.12.2019 року.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Апелянтом зазначається, що виплата допомоги позивачці була припинена у січні 2019 року на підставі п. 7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №505 (зі змінами та доповненнями). Та, оскільки ОСОБА_1 звернулась поза межами місячного строку (24.12.2019 року, тобто через 10 місяців з місяця припинення), встановленого п. 12 Порядку №505, вона втратила право на відновлення виплати грошової допомоги, а тому управління рішенням від 24.12.2019 року правомірно відмовило їй у поновленні такої виплати.

Позивачка відзив на апеляційну скаргу не подавала.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що є з тимчасово окупованою територією України, де проводяться заходи антитерористичної операції (а.с. 9-10).
Позивачка є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 19.07.2016 року №5137003940 та з 19.07.2016 року перебуває на обліку Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси (а.с. 12).
З 06.09.2016 року по 09.10.2018 року позивачка працювала в Одеській національній науковій бібліотеці на посаді бібліографа сектора інформаційного забезпечення з питань права та екології довідково-інформаційного відділу, а згодом - на посаді бібліографа першої категорії сектора довідково-бібліографічного обслуговування цього ж відділу (а.с. 13-15).
Управлінням праці та соціального захисту населення в Малиновському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради призначено ОСОБА_1 щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 28.07.2016 року - 442,00 грн., з 11.12.2018 року - 221,00 грн., та 29.01.2019 року - виплату припинено з підстав звільнення позивачки 09.10.2018 року з займаної посади.
В подальшому 16.12.2019 року ОСОБА_1 працевлаштувалась за новим місцем роботи, а саме на посаду бібліотекаря II категорії наукової бібліотеки Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, де працює по теперішній час, що підтверджується довідкою від 18.12.2019 року №64-ВК/НБ та трудовою книжкою НОМЕР_1 4243520 (а.с. 13-17).
24.12.2019 року позивачка з вищенаведених підстав звернулась до відповідача із заявою щодо поновлення виплати щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 17).
Проте Управління соціального захисту населення в Малиновському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради листом від 15.01.2020 року №02-А-92101-0 відмовлено в задоволенні її заяви, посилаючись п. 3, 7 Порядку №505.
Підставою для відмови відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 вчасно не повідомлено про зміни, які впливають на призначення щомісячної адресної допомоги, а також з підстав її не працевлаштування протягом чотирьох місяців з дня, що настає за днем звільнення, що свідчить про те, що позивачка не має права на її отримання (а.с. 18).
Не погодившись із вказаною відмовою, позивачка звернулася до суду з позовною заявою.

Задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у призначенні адресної грошової допомоги, чим порушено права позивачки на соціальний захист, гарантований Конституцією України, у зв`язку з чим відновленням порушених прав позивачки є зобов`язання відповідача поновити виплату ОСОБА_1 щомісячної адресної допомоги, як особі, що переміщена з окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з 24.12.2019 року.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Положеннями ст. 46 Конституції України, громадянам гарантовано право на соціальний захист.
При цьому, з огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України є одним з органів державної влади, який вживає заходів щодо забезпечення прав людини і громадянина.
Механізм надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі - грошова допомога) визначає «Порядок надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №505 (надалі за текстом - Порядок №505).
Відповідно до п. 2 Порядку №505 передбачено, що грошова допомога надається громадянам України, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, або змушені були покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і перемістилися в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - особа, яка переміщується), а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.
Разом з цим, з огляду на інші положення п. 2, така допомога може бути призначена і на кожний наступний шестимісячний строк у випадку подання представником сім`ї до уповноваженого органу заяви, в якій повідомляється про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред`явлення довідки всіх членів сім`ї про взяття їх на облік як осіб, які переміщуються, строк дії яких продовжено на наступний період.
Відповідно до п. 3 Порядку №505 особам працездатного віку, яким грошова допомога була припинена відповідно до п. 7 цього Порядку, грошова допомога на наступний строк не призначалась.
Колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України №505 від 01.10.2014 не встановлено жодного обмеження особи звернутись з новою заявою про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, тому вищезазначеним Порядком не заборонено звертатись позивачу з заявою саме про призначення адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам після того, як вона вже отримувала її та підстав для відмови у призначенні такої допомоги немає, оскільки чинним законодавством не встановлено чіткої заборони на призначення такої допомоги особі в подальшому.
Отже, якщо виплата грошової допомоги була спочатку зменшена вдвічі, а потім припинена з підстав, зокрема не працевлаштування внутрішньо переміщеної особи протягом чотирьох місяців з дня призначення виплати такої допомоги, то грошова допомога на наступний строк не призначається, тобто не призначається на наступний шестимісячний строк.
Оскільки відповідачем припинено виплату адресної допомоги в січні 2019 року, позивачка працевлаштувалась ще у грудні 2019, а з заявою до відповідача про призначення адресної допомоги звернулась 24.12.2019 року, тобто після спливу шестимісячного строку, тому заборона, встановлена пунктом 3 Порядку №505, вичерпала свою дію щодо позивачки.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах, прийнятих у справах №738/2163/16-а від 05.06.2018 року, №461/2043/16 від 22.08.2018 року, №127/5805/17 від 22.08.2018 року, №227/788/17 від 22.08.2018 року, №465/676/17 від 12.09.2018 року, №227/2259/17 від 11.07.2018 року, №415/1691/17 від 29.08.2018 року, №414/2201/16-а від 17 жовтня 2019 року.
Частиною 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, слід застосувати підхід Європейського суду з прав людини, який вважає, що відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. У випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                І.П.Косцова

Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов