ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4094/20 Справа № 199/6839/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 5

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.         
суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.
при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного реєстратора комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Дворецької Юлії Олексіївни, третя особа: ОСОБА_2 про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду із даним позовом та заявленими в ньому вимогами про скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецької Юлії Олексіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47571591 від 01.07.2019 18:39:08, - про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Альфа-банк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 32200932; скасування запису про право власності: 32200932 державного реєстратора Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецької Юлії Олексіївни про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Альфа-банк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що 02.04.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0301/0408/88-044 про надання кредиту у сумі 30000,00 доларів США із сплатою відсотків та повернення кредитної суми у строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.
В забезпечення виконання вказаних зобов`язань за кредитним договором №0301/0408/88-044 від 02.04.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 (позивачем) 02.04.2008 був укладений договір іпотеки №№0301/0408/88-044, згідно з яким позивач надала в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2000 року, реєстровий №3700.
На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором №0301/0408/88-044 від 02.04.2008 від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта-Банк».
У свою чергу ПАТ «Дельта Банк» згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 уступив своє право вимоги ПАТ «Альфа-Банк» (наразі акціонерному товариству «Альфа-Банк»).
З інформаційної довідки з Державного реєстру права власності позивач дізналася, що АТ «Альфа-Банк» (відповідач-1) зареєстрував за собою право власності на квартиру, що належить їй на праві власності, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
На переконання позивача, реєстрацію права власності за банком (відповідачем-1) вчинено з порушенням норм законодавства України, виходячи з наступного.
Так, умовами договору іпотеки, а саме п. 12 передбачено, що Іпотекодержатель за вибором застосовує один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.
Позивач зазначає, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року по справі № 199/2598/16 за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до мене було звернуто стягнення на вищевказану квартиру, тобто Банк скористався своїм правом на задоволення своїх вимог шляхом отримання рішення суду.
Договором було чітко передбачено, що Банк має право обрати лише один спосіб звернення.
В даному випадку банк скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у судовому порядку, а тому, на переконання позивача, звернення банку до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на дану квартиру є грубим порушенням норм законодавства.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач також зазначає, що наразі існує заборона звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо кредит надавався в доларах США. Крім того, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року по справі № 199/2598/16 було чітко встановлено, що норми вказаного Закону розповсюджуються на відносини позивача з Банком, адже квартира підпадає під всі критерії передбачені Законом. Тим паче рішення суду зупинено в частині виконання на період дії вказаного Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.
Також позивач вказує, що законодавством чітко передбачено, що перед вчиненням дій направлених на визнання права власності кредитор зобов`язаний направити повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Також кредитор повинен був провести оцінку майна перед даною процедурою для визначення ціни з метою подальшого визначення чи покриває чи ні вартість заборгованість, проте, жодних повідомлень ні позивач, ні основний боржник не отримували, а тому, на переконання позивача, крім вищевикладеного не було дотримано процедури визнання права власності в позасудовому порядку.
У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог, адже кредитором та державним реєстратором порушено вимоги законодавства, а тому державна реєстрація відбулася з численними порушеннями.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року позов задоволено та ухвалено скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецької Ю.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47571591 від 01.07.2019 18:39:08, - про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Альфа-банк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 32200932; скасувати запис про право власності: 32200932 державного реєстратора Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецької Ю.О. про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Альфа-банк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що реєструючи право власності за  АТ «Альфа-Банк», державним реєстратором не взято до уваги відсутність документів, передбачених Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, а  АТ «Альфа-Банк», в свою чергу, вже було використано право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у судовому порядку (АТ «Альфа-Банк»  визначився зі способом звернення стягнення на предмет іпотеки саме в судовому порядку).
В апеляційній скарзі  АТ «Альфа-Банк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 04 лютого 2008 року між ОСОБА_2 (третя особа) та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк», укладено кредитний договір №0301/0408/88-044, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 30.000 доларів США зі сплатою 11,9% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 01 квітня 2018 року (а.с. 7-9).
З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором №0301/0408/88-044 від 04 лютого 2008 року, між ОСОБА_1 (позивачем) та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» був укладений іпотечний договір №0301/0408/88-044 від 02 квітня 2008 року, згідно з яким в іпотеку банку було передано квартиру загальною площею 58,0 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11).
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено; у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , перед Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» за кредитним договором №0301/0408/88-044 від 02 квітня 2008 року, що становить 11122,23 долара США, з яких: заборгованість за кредитом - 9750,00 доларів США, за відсотками - 1372,23 долара США, звернуто стягнення згідно договору іпотеки №0301/0408/88-044 від 02 квітня 2008 року на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2000 року, реєстровий №3700, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмету іпотеки - 7840102,00 гривень, встановленою п.5 договору іпотеки №0301/0408/88-044 від 02 квітня 2008 року.
Відповідно до вищевказаного судового рішення судом ухвалено рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не звертати до виконання протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав законної сили 07 червня 2014 року.
АТ «Альфа-банк» звернулося до державного реєстратора комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Дворецької Ю.О. із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02 квітня 2008 року.
Державним реєстратором комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Дворецькою Ю.О. прийнято рішення, індексний номер 32430682, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зроблено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №32200932 про державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-банк» на спірну квартиру (а.с.12-13).
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що реєструючи право власності за АТ «Альфа-Банк», державним реєстратором не взято до уваги відсутність документів, передбачених Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, а АТ «Альфа-Банк», в свою чергу, вже було використано право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у судовому порядку (АТ «Альфа-Банк» визначився зі способом звернення стягнення на предмет іпотеки саме в судовому порядку). 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Положеннями ст. 36 Закону України "Про іпотеку" закріплено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Приписи ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
У відповідності до статті 4 вищевказаного договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель має право, у зв`язку з порушенням вимог кредитного договору звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.
Доводи апеляційної скарги про те, що спори про звернення стягнення на предмет іпотеки не розглядалися, виконавчі написи нотаріусом не вчинялися, виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і примусову виконання виконавчих документів не здійснювалося, таким чином примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не відбувалося, а отже до вказаних правовідносин не можливо застосувати дію ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення Іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.
Доводи апеляційної скарги про те, що  умовами договору передбачена можливість реєстрації права власності Іпотекодержателя шляхом позасудового стягнення не лише на підставі окремого договору, але й на підставі застереження, яке знаходиться в тексті основного іпотечного договору, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки відповідно до умов ч. 3 ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено або шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, у зв`язку з тим, що Банком вже було звернуто стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, то його звернення до державного реєстратора суперечить вищезазначеним вимогам закону.
Оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідачем не було надано будь-яких належних доказів, які б свідчили про надання ОСОБА_1 згоди на таке відчуження та неможливість застосування положень норм Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", судом першої інстанції вірно задоволено позов. 
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач 

Т.Р. Куценко