ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

27 липня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/13430/19 
Номер провадження 22-ц/816/1520/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Ткачук С. С. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи – Сумська міська державна нотаріальна контора, Сумській міський відділ державної РАЦС ГТУЮ у Сумській області
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 червня 2020 року в складі судді Катрич О.М., ухвалене в м. Суми, повне судове рішення виготовлено 17 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_3 пред`явила позов до ОСОБА_2 , треті особи: Сумська міська державна нотаріальна контора, Сумській міський відділ державної РАЦС ГТУЮ у Сумській області, в якому просила: 1) встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 без шлюбу у період часу з січня 2003 року і по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) визнати за ОСОБА_1 право на спадкування після померлого ОСОБА_4 в порядку першої черги разом з іншими спадкоємцями.
Свої вимоги мотивувала тим, що з січня 2003 року і по березень 2019 року ОСОБА_4 , який був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 а та вона проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою АДРЕСА_1 .
Вказує, що вели спільне господарство, мали спільні витрати, купували майно для спільного користування, мали спільний сімейний бюджет та спільно вирішували всі побутові проблеми, мали взаємні права та обов`язки, вона піклувалася про нього, оскільки він був людиною похилою віку, матеріально його підтримувала. Вона була для ОСОБА_4 дружиною, хоча вони і не реєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після його смерті залишилося спадкове нерухоме та рухоме майно. Оскільки вона вважала ОСОБА_4 своїм чоловіком, вона звернулась до Сумської міської державної нотаріальної контори за місцем реєстрації свого цивільного чоловіка для прийняття спадщини, але нотаріус повідомила їй в усному порядку про те, що в зв`язку з тим. що в офіційному шлюбі вони не перебували, а факт спільного проживання судом не встановлений, не може прийняти від неї заяву про прийняття спадщини. 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
У липні 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги позивачка зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не надав повної об`єктивної оцінки всім доказам по справі у сукупності, зокрема те, що вони вели спільне господарство, мали спільні витрати, купували майно для спільного користування, мали спільний сімейний бюджет та спільно вирішували всі побутові проблеми, мали взаємні права та обов`язки, піклувалася про нього оскільки він був похилого віку, матеріально підтримувала.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Кордюк Віталій Петрович зазначив, що рішення суду першої інстанції по справі є законним і обґрунтованим, а тому вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника – адвоката Безверхової Г.О., пояснення ОСОБА_2 та її представника – адвоката Кордюк В.П., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. (а.с.32 )
Як убачається із копії спадкової справи після померлого ОСОБА_4 до Сумської міської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 , як донька останнього, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.11.2019 року на житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.99-111). Дані свідоцтва недійсними ніким не визнавалися.
Слід зазначити, що в матеріалах спадкової справи відсутня письмова заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , а факт її усного звернення до нотаріальної контори не підтверджений ніякими доказами.

Згідно копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 , остання зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.7) Як пояснила позивачка суду, це житло належить її племіннику, власного житла вона не має, з 1998 року до січня 2003 року проживала разом із співмешканцем по АДРЕСА_2 , де на вулиці познайомилася із ОСОБА_4 , який їй запропонував жити разом, але вийти за нього заміж не пропонував. Дітей у неї немає.
Відповідно до Акту від 03.04.2019 року, складеного ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , позивачка проживала разом із ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 а з січня 2003 року в громадянському шлюбі, вели сумісне господарство, грошові надходження витрачали разом, всі проблеми вирішували разом. (а.с.9).
Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Відмовляючи у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 з січня 2003 року по 18.03.2019 року, тобто до дня смерті ОСОБА_4 не проживала однією сім`єю із ним в розумінні ст. 3 СК України, тобто не надано достатніх, беззаперечних та переконливих доказів того, що вони спільно вели господарство, що в них був спільний бюджет, взаємні права та обов`язки і які саме, відсутні відомості про спільно нажите майно як подружжя, про наявність речей позивачки у будинку тощо.
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в суді 

пояснили, що знали ОСОБА_4 і були в гостях, бачили їх разом на ринку, як вони господарювали разом по господарству, придбавали холодильник і телевізор, однак це не доводить того, що ОСОБА_1 та покійний були як сім`я, так як показання свідків не підтверджуються і не узгоджуються з іншими доказами по справі, а являються їх особистими міркуваннями з приводу відносин між позивачкою та ОСОБА_4 . 
Не можна взяти до уваги і такий достатній доказ на підтвердження факту проживання однією сім`єю як наявність інструкції по експлуатації холодильника «Атлант» та товарного чеку від 06.07.2013 року, з яких не видно, хто саме здійснював цю покупку і за чий рахунок. Також, засвідчена інформація у Акті ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не може бути безспірним доказом того, що позивачка та ОСОБА_4 проживали як подружжя, оскільки вони не були членами сім`ї, разом з ними не проживали і їм не відомо достовірно як останні були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки тощо. Даний Акт складено вже після смерті ОСОБА_4 і визнання ним за життя відносин між ним і ОСОБА_1 , як подружніх, належними доказами не підтверджується.
З гідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд погоджується, що надавши належну оцінку показам свідків, письмовим доказам, поданим сторонами, зокрема доказам, наданим стороною позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довела своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. Подані суду письмові докази, не підтверджують факту ведення спільного господарства протягом заявленого позивачкою періоду, виникнення усталених відносин, притаманних подружжю.
Установивши, що позивачкою належними та допустимим доказами не доведено та не підтверджено, що між нею та ОСОБА_4 склалися усталені відносини, притаманні чоловікові та дружині, що ними велося спільне господарство, планувався сімейний бюджет, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання цих осіб однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.
Твердження апеляційної скарги про неналежну оцінку досліджених у місцевому суді доказів висновків суду по суті спору не змінює, оскільки суд апеляційної інстанцій не наділений процесуальними повноваженнями щодо переоцінки зібраних у справі доказів.
Інші доводи апеляційної скарги ідентичні доводам позовної заяви ОСОБА_1 , перевірені судом першої інстанції та спростовані в установленому процесуальним законом порядку, тому відхиляються апеляційним судом.
Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка 
відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач - В. І. Криворотенко

Судді:                                                      Т. А. Левченко

                                                                    С. С. Ткачук