22.07.20
22-ц/812/930/20
Єдиний номер справи 488/3949/16-ц 
Провадження 22-ц812/930/20                         Головуючий по 1 інстанції Селіщева Л.І. 
                                Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.

П О С Т А Н О В А 
І м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2020р.                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі: 
Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О., 

секретар судового засідання – Андрієнко Л.Д., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2019р. 

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

встановила:
       
У жовтні 2016р. АТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення 19985,27 дол. США заборгованості за кредитом.
Позивач зазначав, що 14 грудня 2006р. уклав з відповідачем кредитний договір, за умовами якого надав останньому 29500 дол. США до 13 грудня 2026р.
Оскільки відповідач неналежно виконував зобов`язання по оплаті щомісячних платежів з повернення кредиту станом на 15 вересня 2016р. утворилась заборгованість на загальну суму 22497,11 дол. США (19985,27 дол. США – основний борг (тіло кредиту), 1860,45 дол. США – відсотки за користування кредитом, 444,68 дол. США – комісія за користування кредитом, 206,71 дол. США – пеня), позивач просив стягнути лише основний борг (тіло кредиту) - 19985,27 дол. США, що еквівалентно 526012,31 грн. 
Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2019р. позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 526012,31 грн. основного боргу (тіло кредиту) за кредитним договором від 14 грудня 2006р.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – зміні з наступних підстав.
За правилами ст.ст.1050, 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 14 грудня 2006р. між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав 29500 дол. США до 13 грудня 2026р. для придбання житла зі сплатою за користування кредитом 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. 
Погашення заборгованості за кредитом здійснюється з 13 по 20 число кожного місяця у сумі 328,18 дол. США., яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.
Кошти отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту насамперед направляються для відшкодування витрат банку, пені, простроченої комісії, простроченої винагороди, прострочених відсотків, простроченої заборгованості за кредитом.
Згідно даних АТ КБ «Приватбанк» за ОСОБА_1 обліковується кредитна заборгованість в розмірі 22497,11 дол. США (19985,27 дол. США – основний борг (тіло кредиту), 1860,45 дол. США – відсотки за користування кредитом, 444,68 дол. США – комісія за користування кредитом, 206,71 дол. США – пеня).
Враховуючи те, що ОСОБА_1 з квітня 2016р. неналежним чином став виконувати обов`язки за кредитним договором, а після 30 червня 2016р. повністю припинив вносити щомісячні платежі по поверненню кредиту, суд дійшов до вірного висновку про необхідність ухвалення рішення на користь позивача. 
Посилання в апеляційній скарзі щодо недоведеності позовних вимог є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявна виписка по рахунку позичальника в якій наявна інформація щодо часу і сум погашення останнім кредитної заборгованості. До того ж відповідач не надав платіжних документів, які б свідчили про погашення боргу в більшому розмірі ніж та, яка визначена у розрахунку банка.
Що ж стосується відсутності графіка платежів, то сама по собі ця обставина не призвела до порушення прав відповідача, тому що розмір щомісячного платежу, період його внесення обумовлено сторонами у кредитному договорі (п.1.1.), а позичальник усвідомлював ці умови договору, що підтверджується його тривалим належним виконанням.
Безпідставними є й доводи про відсутність порушення прав позивача, так як заборгованість по кредиту з квітня 2016р. до пред`явлення позову мала систематичний характер, а в подальшому відповідач перестав взагалі повертати кредит. 
В той же час суд безпідставно не виключив із суми основного боргу сплачену відповідачем комісію за період з 14 грудня 2006р. по 30 червня 2016р. на загальну суму 5405,32 дол. США виходячи із наступних міркувань.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Оскільки відповідно до умов кредитного договору Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (на купівлю житла), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
За положеннями ч.5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746 цс 16.
Пунктом 1.1. кредитного договору передбачена винагорода (комісія) за надання фінансового інструменту щомісяця в період оплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.
З огляду  на те, що  позичальник по суті мав сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, вказана  умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Таким чином, рішення суду в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає змін зі стягненням з відповідача на користь позивача 14579,95 дол. США основного боргу (тіла кредиту) та 2258,85 грн. судових витрат з врахуванням часткового задоволення позову та їх взаємозаліку.
Керуючись ст.ст.374,376,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2019р. змінити. 
Стягнути з ОСОБА_1   на користь  Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 14579,95 дол. США основного боргу (тіла кредиту) за кредитним договором від 14 грудня 2006р. та 2258,85 судового збору у зв`язку з розглядом справи в судах першої, апеляційної і касаційної інстанціях.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст.389 ЦПК.
Повний текст постанови виготовлено 22 липня 2020р.         
Головуючий:                         Судді: