ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року	Львів	Справа № 460/1206/20 пров. № А/857/8850/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання -      Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року про залишення позову без розгляду у справі №460/1206/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення частини невиплаченого грошового забезпечення та компенсації за затримку розрахунку при звільненні,-

суддя в 1-й інстанції - Дудар О. М.,
час ухвалення рішення - 30.04.2020 року, 
місце ухвалення рішення - м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення - 30.04.2020 року,

                                                       в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Департаменту патрульної поліції, в якому просив  стягнути з відповідача на його користь заборгованість з грошового забезпечення у виді доплати за службу у нічний час в розмірі 3780,00 грн та компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції  в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено у серпні 2017 року, оскільки рішенням у цій справі від 30 квітня 2020 року суд встановив, що відповідачем під час проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 не проведено доплату за службу у нічний час. Оскільки доплата за службу у нічний час має постійний характер, входить до структури заробітної плати та є її складовою, і така доплата не була виплачена ОСОБА_1 , тому остаточний розрахунок з позивачем при звільненні відповідачем не було проведено. Таким чином, у позивача були відсутні підстави для звернення до суду з клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом, а у суду першої інстанції - відсутні підстави для залишення позову без розгляду, оскільки факт порушення Департаментом патрульної поліції вимог чинного законодавства України щодо нарахування та виплати позивачу доплати за службу у нічний час у період з 19 квітня 2016 року по 02 серпня 2017 року встановлено судовим рішенням у цій справі лише 30 квітня 2020 року. З огляду на вказане, просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності, тому з врахуванням наведеного вище суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу - скасувати з таких підстав.
Судом встановлено, що наказом Департаменту патрульної поліції від 02 серпня 2017 року №287о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора роти №2 батальйону, звільнено зі служби в поліції з 02 серпня 2017 року з виплатою грошової компенсації за три доби невикористаної щорічної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році.
Станом на день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено відповідачем заборгованість з доплати за службу в нічний час за період з 19 квітня 2016 року по 02 серпня 2017 року.
05 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою щодо виплати йому доплати за службу в нічний час. 
Листом від 02 січня 2020 року №К-11346/41/5/05-20 Департамент патрульної поліції повідомив позивача про відсутність підстав для нарахування доплати за службу в нічний час за період з 19 квітня 2016 року по 02 серпня 2017 року (т.1, а.с.19).
На адвокатський запит представника позивача Департамент патрульної поліції листом від 13 грудня 2019 року №455аз/41/5/05-2019 повідомив про те, що доплата за несення служби в нічний час за період з 19 квітня 2016 року по 02 серпня 2017 року позивачу не нараховувалася та не виплачувалася у зв`язку з відсутністю підстав (т.1, а.с.20).
Вважаючи невиплату відповідачем доплати за несення служби в нічний час протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив стягнути з Департаменту патрульної поліції на його користь заборгованість з грошового забезпечення у виді доплати за службу у нічний час в розмірі 3780,00 грн та компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року у цій справі визнано протиправною відмову Департаменту патрульної поліції щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за службу у нічний час за період з 19 квітня 2016 року по 02 серпня 2017 року, викладену в листі від 02 січня 2020 року №К-11346/41/5/05-20. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з доплати за службу в нічний час у період з 19 квітня 2016 року по 02 серпня 2017 року.
Залишаючи позовну заяву без розгляду в частині позовних вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено у серпні 2017 року, а з позовом про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся лише у лютому 2020 року, тому позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з позовом, який встановлений ч.5 ст.122 КАС України. 
Даючи правову оцінку висновку суду першої інстанції щодо залишення позовної вимоги в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні без розгляду у спірних правовідносинах, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Ст.117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів ст.94, 116, 117 КЗпП України і ст.1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» компенсація за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Згідно зі ст.122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Водночас відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Також у цьому Рішенні Конституційний Суд України вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Отже для обрахунку строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення ст.233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року (справа 821/1083/17) зазначила таке.
Ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
 За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, звільнення ОСОБА_1 відбулося 02 серпня 2017 року, і в серпні 2017 року з ним було проведено розрахунок (т.1, а.с.15).
Водночас позивач, не погодившись з зазначеним розрахунком, звернувся до суду з цим позовом, в якому просив стягнути як заборгованість з грошового забезпечення у виді доплати за службу у нічний час (складова заробітної плати), так і компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення (відповідальність роботодавця за невиконання обов`язку розрахуватись зі звільненим працівником).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року у цій справі визнано протиправною відмову Департаменту патрульної поліції щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за службу у нічний час за період з 19 квітня 2016 року по 02 серпня 2017 року, викладену в листі від 02 січня 2020 року №К-11346/41/5/05-20. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з доплати за службу в нічний час у період з 19 квітня 2016 року по 02 серпня 2017 року.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відсутні підстави стверджувати про проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні, оскільки такий розрахунок ним оспорюється.
Аналіз положень ст.116, 117 КЗпП України, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.
При цьому, неправомірність дій відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 доплати за службу у нічний час встановлена рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року у цій справі, і вказаним рішенням зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з доплати за службу в нічний час за період з 19 квітня 2016 року по 02 серпня 2017 року. Разом з тим, відомостей про виплату позивачу доплати за службу в нічний час за період з 19 квітня 2016 року по 02 серпня 2017 року у матеріалах справи немає, і відповідачем таких не надано, що також підтверджує факт відсутності остаточного розрахунку з позивачем.
Наведений вище висновок не суперечить висновку Верховного Суду, зробленому у справі №805/1917/17-а (постанова від 09 жовтня 2018 року), на який суд першої інстанції покликався, постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду, оскільки в зазначеній справі не ставився під сумнів факт остаточного розрахунку, а отже розпочався перебіг строку звернення до суду з позовом, що й дало змогу його обрахувати.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про залишення позову без розгляду в частині вимоги про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні з тих підстав, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом за відсутності поважних причин його пропуску, оскільки такий строк фактично позивачем не пропущено.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскаржувана ухвала, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі скасуванню, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. 229, 242, 243, 246, 250, 310, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

                                       п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року про залишення позову без розгляду в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у справі №460/1206/20 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 03 вересня 2020 року.