Постанова
Іменем України
 
24 червня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 439/497/17
провадження № 61-26564св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа -  ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року у складі судді Бородійчук О. І. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном.
Позов обґрунтований тим, що 28 липня 2016 року між ОСОБА_1 та                    ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрував своє право на квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що крім  ОСОБА_3 у спірній квартирі зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , шлюб з яким розірвано рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 17 вересня                2012 року. З квартири виписалася лише ОСОБА_3 , а відповідач відмовився вчиняти такі дії.
Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути перешкоди у його володінні, користуванні та розпоряджанні квартирою АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування даною квартирою; просив зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у цій квартирі, виселити з неї та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 24 жовтня                  2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року, позов задоволено; усунуто перешкоди ОСОБА_1 у володінні, користуванні та розпоряджанні квартирою АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування даною квартирою; виселено ОСОБА_2 з указаної квартири та знято з реєстраційного обліку; вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що права позивача як власника спірної квартири, є порушеними та підлягають судовому захисту, оскільки відповідач не має права обмежувати права власника на цю квартиру. Суди виходили з того, що, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду                        ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про задоволення позову, оскільки суд не приймає рішення про зняття особи з реєстрації, цим займаються відповідні органи. Вказує, що вселився у спірну квартиру на законних підставах, квартира є єдиним житлом, іншого немає. Оскільки відповідач пенсіонер, тому не має змоги придбати чи винайняти інше житло. Крім того, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень одночасно надається інше житло, однак позивач не просив виселяти відповідача з наданням такого житла. 
Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну  скаргу
У липні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Зазначає, що відповідач є сторонньою для нього особою, який безпідставно користується квартирою та створює перешкоди у користуванні  майном власнику. Крім того, з постанови про закінчення виконавчого провадження убачається, що боржник виселився самостійно з квартири.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року справу № 439/497/17 призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що  ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 . У ній зареєстрований та проживає ОСОБА_2 
28 липня 2016 року між покупцем ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Кривіцькою М. А. 
Право власності ОСОБА_1 на квартиру зареєстровано 28 липня 2016 року, про що йому видано «Інформаційну довідку № 64805547 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна». Також ОСОБА_1 виготовлено технічну документацію на квартиру.
З пояснень представника позивача ОСОБА_4 убачається, що ОСОБА_2 відмовляється знятися з реєстрації у квартирі. Даний факт не заперечується відповідачем ОСОБА_2 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Таким чином, розгляд цивільної справи у суді касаційної інстанції у порядку письмового провадження є правилом, визначеним у ЦПК України. 
Колегія суддів Верховного Суду перевіряє в межах касаційної скарги у цій справі аргументи про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не може встановлювати обставини справи, збирати та перевіряти докази і надавати їм оцінку.
Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення сторін.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно із частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                     від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)                                від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселенняособи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло.
Зі справи вбачається, що на час відчуження квартири у ній був зареєстрований ОСОБА_2 , який мав охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї колишньої дружини. При цьому необхідно врахувати, що ОСОБА_2 є пенсіонером.
Тобто набувач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири, передбачити характер та вагу обтяження їх майбутньої нерухомості.
Виселення ОСОБА_2 може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням пенсійного віку наймання житла буде надмірним тягарем для відповідача.
Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено. 
Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. 
Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселеннячленів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. 
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження                                       № 14-298цс19.
Суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули та дійшли помилкових висновків про задоволення позову шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 .
Зважаючи на встановлені обставини, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини другої статі 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Установлено, що за подання апеляційної скарги та  касаційної скарги відповідач сплатив 704,00 грн та 1 280,00 грн відповідно.
Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 суд відмовляє, тому судовий збір, сплачений ОСОБА_2 при зверненні до суду з апеляційною і касаційною скаргами підлягає стягненню з позивача на його користь у такому розмірі: за подання апеляційної скарги - 704,00 грн, за подання касаційної скарги -                                1 280,00 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2  задовольнити.
Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 24 жовтня                     2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні майном відмовити.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704,00 грн, за подання касаційної скарги 1 280,00 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. О. Кузнєцов
 
Судді:                                                                                                 В. С. Жданова
 
                                                                                                            В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                            С. О. Карпенко
 
                                                                                                            В. А. Стрільчук