УХВАЛА

24 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 1.380.2019.003775
адміністративне провадження № К/9901/17841/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В.,    Радишевської О.Р.,
перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року
у справі № 1.380.2019.003775
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Львівській області
треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Львівський міський центр зайнятості
про стягнення середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою виконання рішення суду, зобов`язання вчинити дії. 
ВСТАНОВИВ:
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга скаргу Головного управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДФС у Львівській області, скаржник) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.003775, предметом спору у якій є :
- стягнення з ГУ ДФС у Львівській області на користь позивача середню заробітну плату у зв`язку з затримкою виконання рішення суду від 13 грудня 2016 у справі № 813/1813/16 за весь період затримки;
- зобов`язання ГУ ДФС у Львівській області відобразити в звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за травень - грудень 2016 суму виплаченої їй середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 13 травня 2016 року по 13 грудня 2016 року в розмірі 28 953,80 грн та суму нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з суми нарахованої середньої заробітної плати, в розмірі кожного місяця;
- зобов`язання ГУ ДФС у Львівській області здійснити перерахунок всіх нарахованих сум заробітної плати за час перебування її у відпустках та за періоди тимчасової непрацездатності з дати поновлення на роботі за рішенням суду 04 квітня 2017 року, для середнього розрахунку яких повинна бути включена сума заробітної плати за час вимушеного прогулу з 13 травня 2016 року по 13 грудня 2016 у розмірі, визначеному судом, та вірно відобразити у податковій звітності уточнені суми податків з цих виплат, зокрема, у звітах щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року, адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з ГУ ДПС у Львівській області на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду в сумі 20 144 грн 56 коп. за період з 14 грудня 2016 року по 03 квітня 2017 року включно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року. Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування положень статті 236 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП), відповідно до якої і разі затримки власником або уповноваженою ним органом виконання рішення органу, який розглянув трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі №813/1813/16 позивача поновлено на роботі з 13 травня 2016 року . Вказане судове рішення набрало законної сили 07 березня 2017 року.
Згідно з наказом Головного управління ДФС у Львівській області №67-о від 04 квітня 2017 року «Про скасування наказу та поновлення на посаді, на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі №813/1813/16 скасовано наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 12 травня 2016 року №202-о «Про звільнення»; поновлено ОСОБА_1 з 13 травня 2016 року  на посаді головного державного інспектора відділу комунікації з громадськістю управління комунікацій Головного управління ДФС у Львівській області.
Суди попередніх інстанцій проаналізувавши трудове законодавство прийшли до наступних висновків.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Згідно статті 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
У зв`язку з чим суди прийшли до висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 14 грудня 2016 року по 03 травня 2017 року. 
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою Суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Суд звертає увагу на те, що в постановах Верховного Суду неодноразово викладалися висновки у справах з подібними правовідносинами, зокрема у справі № 802/1183/16а. 
Так у справі № № 802/1183/16а суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно стаття 236 КЗпП проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Тобто Верховний Суд висловив правову позицію, щодо застосування статті 236 КЗпП, відповідно до якої і разі затримки власником або уповноваженою ним органом виконання рішення органу, який розглянув трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Та вказав, що дана норма має бути застосована у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Аналізуючи рішення суду апеляційної інстанції, Суд дійшов до висновку, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у справі № 1.380.2019.003775 відповідно до висновку Верховного Суду викладеного у постанові щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Враховуючи вище наведене, а також посилання суду апеляційної інстанції у прийнятому рішенні ним рішенні на постанову Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 802/1183/16а, суд касаційної інстанції приходить до висновку про безпідставність тверджень скаржника щодо відсутності висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Отже, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до правового висновку Верховного Суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку відсутня, а також Верховний Суд не вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 328, 333, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.003775 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Львівський міський центр зайнятості про стягнення середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою виконання рішення суду, зобов`язання вчинити дії.
Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	О.В. Калашнікова М.В. Білак  О.Р. Радишевська