Ухвала
01 липня2020 року
м. Київ
справа № 243/6378/19
провадження № 61-7356ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
розглянув касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 31 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення страхових виплат в порядку спадкування,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення страхових виплат в порядку спадкування у розмірі 2 353,50 грн.
В обґрунтування позову зазначала, що її батько ОСОБА_2 у 2014 році зареєструвався як внутрішньо переміщена особа у смт. Райгородок Слов`янського району Донецької області. 13 жовтня 2016 року термін дії довідки продовжено безстроково. ОСОБА_2 перебував на обліку у Слов`янському відділенні Фонду з вересня 2014 року, де отримував страхові виплати як інвалід третьої групи внаслідок професійного захворювання на виробництві.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер у м. Харцизьку. Після його смерті відкрилася спадщина, яка, серед іншого, складається з недоотриманих страхових виплат у розмірі 2 353,50 грн. 
26 квітня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу позивачці було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на недоотримані за життя страхові виплати в розмірі 2 353,50 грн. У червні 2018 року позивач звернулась до Лівобережного відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві із заявою про виплату недоотриманих потерпілим страхових сум, але їй було відмовлено.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області 
від 27 листопада 2019 року з урахуванням додаткового рішення від 04 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій страхові виплати в розмірі 2 353,50 грн в порядку спадкування після ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання про судові витрати.
Постановою Донецького апеляційного суду від 31 березня 2020 року апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області залишено без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2019 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України має право на спадкування страхових виплат за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він мав статус внутрішньо переміщеної особи безстроково, мав заборгованість по страховим виплатам у сумі 2 353,50 грн, які не були отримані ним за життя.
21 квітня 2020 року засобами поштового зв`язку Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області подало до Верховного Суду касаційну скаргу в справі № 243/6378/19 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 31 березня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Як підставу для скасування оскаржених судових рішень зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для стягнення страхових виплат в порядку спадкування. Судами не враховано, що позивачу були припинені страхові виплати на підставі рішення комісії, яке не було оскаржене потерпілим за життя. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України  однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області реалізувало своє право на апеляційний перегляд справи № 243/6378/19.
Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи 
від 07 лютого 1995 року, державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.
Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», у справі «Шамоян проти Вірменії»).
Крім того Європейський суд з прав людини в Ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine) зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ціна позову у справі № 243/6378/19 в сумі 2 353,50 грн не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2020 року (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).
Справа № 243/6378/19 є малозначною в силу вимог закону (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України), незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої або апеляційної інстанції.
На думку заявника, касаційна скарга стосується питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема існує неоднакове застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, зокрема у справах № 243/8684/19, № 243/2404/19.
Колегією суддів не встановлено передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначній справі № 243/6378/19, у тому числі обставин, які б свідчили про те, що касаційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: категорію справи, ціну та предмет позову, а також значення справи для сторін і суспільства, та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Посилання на неоднакове застосування норм матеріального права у справах № 243/8684/19, № 243/2404/19 є некоректними, оскільки у розглядуваній справі за позовом ОСОБА_1 суди встановили, що заборгованість за страховими виплатами існувала за життя спадкодавця та обліковувалась у відповідному Реєстрі.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Сама по собі незгода відповідача із висновками судів попередніх інстанцій не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області подано касаційну скаргу на судові рішення, ухвалені у малозначній справі; відповідачем реалізовано право на апеляційний перегляд справи, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору; наявність випадків, передбачених підпунктами а) - г) пункту 2 частини третьої 
статті 389 ЦПК України, колегією суддів не встановлено, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 31 березня 2020 року в цивільній справі № 243/6378/19.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. В. Шипович
 
            Є. В. Синельников
 
                                                                                                    С. Ф. Хопта