Справа № 755/6218/20                                                                                        Головуючий в суді І інстанції - Левко В.Б.
Провадження № 33/824/2423/2020                                                                      Доповідач в суді II інстанції - Рудніченко О.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И 
21 вересня 2020 року                                                                                                   м. Київ  
 
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Рудніченко О.М.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постановуДніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року, якою:
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого водієм, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-
 
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,-
В С Т А Н О В И В :
 
25 квітня 2020 року о 22 год. 25 хв. ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Опель Вектра», д.н.з. НОМЕР_1 , по просп. Броварському, 2в, у м. Києві, (о. Гідропарк) з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушенням мови та координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці за допомогою газоаналізатору «Драгер» та в медичному закладі водій категорично відмовився в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху України. 
Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік з моменту їх вилучення. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп. 
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року та закрити провадження у справі.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що на його думку, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння. Проте, апелянт вважає, що від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння він не відмовлявся.
Так, апелянт зазначає, що на місці зупинки транспортного засобу він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння і чотири рази «дув» у спеціальний прилад, проте, останній не показав наявність алкоголю і відповідно працівники поліції почали наполягати на тому, щоб ОСОБА_1 проїхав з ними до лікарні. При цьому, вимога працівника поліції прослідувати з ним до лікарні, з метою проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, після проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу є прямим порушенням конституційних прав, а саме на свободу пересування, що закріплена ст.33 Конституції України, а саме, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 
Окрім того, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що працівник поліції мав би право вимагати від нього прослідувати до медичного закладу, з метою проходження медичного огляду, якби у нього були підстави вважати, що ОСОБА_1 перебував у стані наркотичного сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проте, із протоколу про адміністративне правопорушення не вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.
Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст.ст.245,280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч.1 ст.268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Відповідно до ст.ст.277-2, 278 КУпАП, повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є компетенцією виключно суду, який розглядає цю справу. Єдиним та офіційним засобом виклику цієї особи до суду, відповідно до зазначених норм закону, є тільки вручення повістки не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи. 
Як вбачається з матеріалів справи, апеляційний суд за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі, направив ОСОБА_1 повідомлення про час та місце розгляду апеляційної скарги. Однак, дане повідомлення повернулось до суду з поміткою про невручення в зв`язку з закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні.
Слід також звернути увагу, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті.
У своїх рішеннях ЄСПЛ визначає правові підходи щодо розуміння порушення права особи на участь у судовому розгляді як з точки зору принципу процесуальної рівності ,так й самої процесуальної поведінки сторони провадження ,та наголошує, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження («Олександр Шевченко проти України», «Трух проти України», «Пономарьов проти України»).
А тому, враховуючи принцип судочинства, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки безпідставне умисне затягування справи нівелює завдання КУпАП, яким є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КУпАП). Стаття 268 (ч.2) КУпАП не містить заборони розглядати справу про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП без обов`язкової присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. 
На підставі наведеного, слід визнати, що порушення прав ОСОБА_1 , передбачених ч.1 ст.268 КУпАП та п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини не буде.
Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Згідно оскаржуваної постанови ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 25 квітня 2020 року о 22 год. 25 хв. керував автомобілем марки «Опель Вектра», д.н.з. НОМЕР_1 , по просп. Броварському, 2в, у м. Києві, (о. Гідропарк) з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушенням мови та координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці за допомогою газоаналізатору «Драгер» та в медичному закладі водій категорично відмовився в присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху України.
Вивченням матеріалів справи про адміністративне правопорушення встановлено, що суддя, діючи у відповідності до вимог ст.245, 252, 280, 283 КУпАП, всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини вчиненого адміністративного правопорушення і обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у порушенні п.2.5 Правил дорожнього руху України, що є складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Свій висновок про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суддя обґрунтував даними протоколу про адміністративне правопорушення, складеного уповноваженою на те посадовою особою, відеозаписом з нагрудної камери поліцейських.
Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду законним і обґрунтованим.
Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» регламентований порядок проведення огляду на стан сп`яніння. Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану сп`яніння.
Відмова від такої вимоги є складом адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, незалежно від того, чи був водій в стані сп`яніння.
Апеляційним переглядом не встановлено неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення вимог процесуального закону. 
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду. Крім того, дані доводи ОСОБА_1 були предметом розгляду в суді першої інстанції і висновки судді про те, що ОСОБА_1 лише намагався імітувати проходження огляду за допомогою газоаналізатора «Драгер» - є правильними.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
З огляду на наведене, на переконання суду апеляційної інстанції, всупереч твердженням апелянта, фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовані повно та об`єктивно, висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є законним і обґрунтованим.
Адміністративне стягнення, застосоване до ОСОБА_1 , відповідає положенням ст. ст.33-36 КУпАП щодо правил накладення стягнень за адміністративні правопорушення та застосоване в межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП.
Порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для скасування постанови суду першої інстанції, під час апеляційного перегляду справи не встановлено.
Оскільки рішення суду, яке оскаржується, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, суд апеляційної інстанції залишає його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року щодо ОСОБА_1 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                       О.М. Рудніченко