РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 липня 2020 року м. Рівне
Справа № 569/20070/19
Провадження № 22-ц/4815/753/20
Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Хилевича С.В., Шимківа С.С.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот",

за участю представника відповідача - адвоката Нечепорук Л.Ю,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2020 року в складі судді Гордійчук І.О., ухвалене в м. Рівне, дата складання повного судового рішення -18 березня 2020 року, 
в с т а н о в и в:
24 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПрАТ "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати.
Позов мотивує тим, що з 30 травня 2017 року був прийнятий на роботу по сумісництву на посаду головного фахівця з фінансових питань представництва ПрАТ "Рівнеазот" у м. Києві.
Згідно наказу №538-ВК його звільнено 30 березня 2018 року за угодою сторін. Однак, всупереч положенням законодавства відповідач не провів з ним остаточний розрахунок у день звільнення.
29 липня 2019 року на його банківський рахунок було зараховано 20350,4 грн. заробітної плати за червень 2017 року та 2099,03 грн. заробітної плати за травень 2017 року. 
Вважає, що відповідності до ст.117 КЗпП України відповідач має виплатити йому середнього заробітку за період з наступного дня після звільнення (31.03.2018 року) до моменту повної виплати заробітної плати (29.07.2019 року). 
Також, він має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати за травень та червень 2017 року.
На підставі викладено просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 405722,80 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати 7519,75 грн., а також судові витрати по справі.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення у розмірі 405712 грн. 93 коп. та 4185 грн. 23 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються із судового збору сплаченого при зверненні до суду з позовом у розмірі 4132 грн. 44 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. 
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, а тому відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 31.03.2018 року (наступного дня після звільнення) по 29.07.2019 року (тобто по день проведення роботодавцем фактичного розрахунку з заробітної плати).
В поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Зазначає, що судом неправильно визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки він становить 405466,18 грн. (329 роб. дні х 1232,42 грн.), а не 405712,93грн., як зазначено в оскаржуваному рішенні. 
Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/ 15-ц (провадження № 14-623цс18) з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Звертає увагу, що сума невиплаченої позивачу заробітної плати (22449,43 грн.) є меншою у вісімнадцять разів ніж визначена сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні в даній справі (405712,93 грн.). 
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20000 грн. 
Просить рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши його розмір із 405712,93 грн. до 20000 грн.
ОСОБА_1 та його представник-адвокат Луцюк М.І. двічі у судове засідання не з`явилися, хоча повідомлялися про день та час розгляду справи. Від позивача двічі повернулися повістки із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Від його представника жодних клопотань до апеляційного суду не надходило.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати сторонами не оскаржується та його законність в цій частині апеляційним судом не перевіряється.
Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 30 травня 2017 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ "Рівнеазот".
Наказом про припинення трудового договору (контракту) №538-ВК від 26 березня 2018 року позивача було звільнено 30 березня 2018 року, на підставі п.1 ст.36 КЗПП України, за угодою сторін.
На день звільнення ПрАТ "Рівнеазот" перед позивачем рахувалась заборгованість по заробітній платі за травень 2017 року в сумі 2099,03 грн. та за червень 2017 року в сумі 20350,40 грн. Однак, належні позивачу суми в день звільнення йому виплачені не були.
Зазначені суми заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за травень-червень 2017 року позивачу в повному обсязі виплачені 29 липня 2019 року, що підтверджується копією виписки по рахунку АТ "Сбербанк".
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
За викладених вище обставин, оскільки, відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, висновок суду першої інстанції про право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України є правильним.
Разом з цим, метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві колегія суддів доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8.02.1995р. №100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців 
робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів 
(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на 
число календарних днів за цей період.
Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає нарахуванню за період з 31.03.2018 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 28.07.2019 року включно, тобто по день, що передує виплаті заборгованості.
Згідно довідки №1048 від 02.10.2019 року заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2018 року становила 25280 грн. та за лютий 2018 року - 25280 грн., а середньогодинна заробітна плата становить 154,0524 грн. 
Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 1233,17 грн. (50560:41 робочих дні).
Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 31.03.2018 року по 28.07.2019 року становить 329 дні.
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 405712,93 грн. (329х1233,17 ), і він відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8.02.1995р. №100 та розрахований правильно.
Судом встановлено, що розмір самої заборгованості по заробітній платі, яка не була виплачена позивачу при звільненні становить 22449,43 грн. та більш як у вісімнадцять разів є меншою за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку стягнуто судом першої інстанції з відповідача (405712,93 грн.). 
З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, яка вже була стягнута, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 405712,93 грн. до 20000 грн.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 4132,43 грн.
Відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено 6198,66 грн. судового збору. 
Позов задоволено на 7,06% (29185,23:413242,55х100).
В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у сумі 291,75грн.(4132.43х7,06%), з позивача на користь позивача - 5761,03грн.(6198,66х92,94%) 
Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд виходить з наступного.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить із доведеності їх понесення, що стверджується наявними в матеріалах справи договором про надання професійної правничої допомоги від 23.09.2019 року, копією квитанції про сплату коштів у сумі 20000грн. Визначаючи їх розмір, суд виходить із критерію розумної необхідності таких витрат.
Перелік наданих адвокатом послуг при розгляді справи та їх вартість наведена у підписаному акті наданих юридичних послуг від 23.10.2020 року, згідно якого їх загальна вартість становить 20000 грн.
Оскільки, позовні вимоги задоволено частково, то витрати на правничу допомогу слід розподілити у відповідності до роз`яснень, що містяться у п. 36 постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 17.10.2014 року. За наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню позивачу понесені ним витрат на правничу допомогу в сумі 1412 грн.(20000х7,06%).
Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином, з позивача підлягають стягненню на користь відповідача судові витрати в сумі 4057,28 грн. (5761,03-(291,75+1412), а рішення суду в частині розподілу судових витрат - змінити.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2020 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судових витрат змінити.
Зменшити розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 405712 грн. 93 коп. до 25000(двадцять п`ять тисяч) грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" судові витрати, понесені по справі в сумі 4057 (чотири тисячі п`ятдесят сім)грн.28 коп. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач – ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 .
Відповідач – Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот", місце знаходження: 33017 м.Рівне – 17; ЄДРПОУ: 05607824.
Постанова виготовлена 21.07.2020 року
Судді:                                                                Бондаренко Н.В.
Шимків С.С.
Хилевич С.В.