Справа № 348/505/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/694/20
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Максюти І.О., Матківського Р.Й.
секретаря                        Капущак С.В.
за участю                         представника апелянта адвоката Саюка Н.В.
представника відповідача адвоката Госедло О.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою її адвокатом Саюком Назаром Володимировичем на рішення Надвірнянського районного суду від 19 лютого 2020 року у складі судді Міськевич О.Я., постановлене в м.Надвірна, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів та інфляційних витрат за користування позикою, 
в с т а н о в и в:
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом.
Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач ОСОБА_2 одержала від ОСОБА_1 позику в сумі 4000 доларів США, які зобов`язалася віддати в строк до 25.06.2008р., однак в обумовлений термін кошти не повернула, не зважаючи на вимогу позивачки.
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.04.2009р. позов ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на момент постановлення рішення в сумі 30800 грн.
Однак, вищевказане рішення суду залишається невиконаним, тому на підставі ч.2 ст.625 ЦК України просила стягнути з відповідачки 3% річних за період з 11.04.2009 року по 15.03.2016 року, а саме 20 131 грн. 45 коп.
Заочним рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.05.2016 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою за період з 11.04.2009 по 15.03.2016 задоволено (а.с.30-31).
Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21.03.2019 задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 16.05.2016 та призначено справу до розгляду (а.с.116-117).
03.04.2019 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подав заяву про зміну позовних вимог (а.с.122-124), з урахуванням яких просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 6405,0 грн – 3% річних та 37 074,54 грн. інфляційних втрат за період з 11.04.2009 по 15.03.2016.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 19 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6405,00 грн. процентів за користування позикою в період з 11.04.2009року по 15.03.2016року.
В задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 37074,54 грн. втрат, заподіяних інфляцією в період з 11.04.2009 по 15.03.2016 – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1178 грн. 40 коп. сплачених витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 840 грн. 80 коп. судового збору.
Представник позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права.
ОСОБА_3 зазначив, що відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення інфляційних витрат, суд першої інстанції зіслався на те, що після ухвалення рішення Надвірнянського районного суду від 10.04.2009 року про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 30 800,0 грн. між сторонами не виникло нових зобов`язальних відносин, а відбулося лише визнання суми заборгованості у національній валюті. Водночас договір позики між сторонами було укладено у іноземній валюті, тому позовна вимога про стягнення інфляційних витрат є безпідставною. При цьому суд зіслався на постанову Верховного Суду від 02.03.2016 року №6-2491цс15.
Однак, зазначена постанова Верховного Суду стосується деліктних зобов`язань, пов`язаних з визнанням недійсним договору купівлі-продажу, застосуванням двосторонньої реституції та стягненням коштів за безпідставне володіння.
У даній справі про стягнення процентів за користування позикою та інфляційних витрат, мають місце договірні зобов`язання на підставі договору позики, які визначені рішенням суду в національній валюті, а тому вказана судом постанова Верховного Суду не може бути підставою для відмови у стягненні інфляційних витрат у спірному випадку.
На підтвердження свої доводів ОСОБА_3 посилається на пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №340/385/17, провадження 14-495цс19, де Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 31 травня 2015 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.
Зважаючи на те, що рішенням Надвірнянського районного суду від 10.04.2009 року з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором позики у національній валюті, представник апелянта вважає необгрунтованою відмову суду першої інстанції у стягнення з відповідачки інфляційних витрат за період з 11.04.2009 року по 15.03.2019 року з огляду на невиконання відповідачкою судового рішення впродовж цього часу.
З наведених підстав, ОСОБА_3 просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задоволити у повному обсязі.
Представник відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що ОСОБА_1 подала позов до ОСОБА_2 15.03.2016 року та просила стягнути зі ОСОБА_2 20121,45 процентів за користуівання позикою у період з 11.04.2009 року по 15.03.2016 року, що є предметом позову. Підставою позову були обставин справи з посиланням на ч.1 ст.599 і ч.2 ст.625 ЦК України.
01.04.2019 року представник позивача подав суду заяву про зміну позовних вимог, де одночасно змінив предмет і підставу позову, оскільки додав велику кількість нових обставин та 4 нові позовні вимоги, що по суті є новим предметом позову, що є порушенням вимог ч.3 ст.49 ЦПК України. З наведених підстав представник відповідача вважає, що у суді апеляційної інстанції не можуть досліджуватись позовні вимоги про стягнення втрат заподіяних інфляцією і період з 11.04.2009 року по 15.03.2016 року, витрати на правову допомогу та судовий збір.
Сторона також не погоджується з посиланням представника апелянта на помилковість застосування судом першої інстанції правової позиції ВСУ від 02.03.2016 року №6-2491-15, оскільки на думку ОСОБА_5 , така пояснює логічний і структурний звязок між договірними правовідносинами сторін (договором позики) і рішенням суду про встановлення факту заборгованості, відтак застосована судом правильно.
Крім того, відповідачка ОСОБА_2 повернула частину боргу, що встановлено рішенням суду від 19.02.2020 і представник позивача не заперечує цієї обставини, тому розрахунки, викладені в апеляційній скарзі є неправильними, бо не враховують коштів, які вже повернуті.
Посилаючись на вказані обставини, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника позивача і залишити в силі рішення Надвірнянського районного суду від 19.02.2020 року, стягнути судові витрати за апеляційний розгляд справи з особи, яка подала апеляційну скаргу, на користь ОСОБА_6 .
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.06.2020 року відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України провадження у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів та інфляційних витрат за користування позикою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 19 лютого 2020 року зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у цивільній справі № 296/10217/15-ц, провадження №14-727цс19.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у цивільній справі № 296/10217/15-ц, провадження №14-727цс19 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3 відмовлено. Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційних нарахувань у сумі 1 млн (один мільйон) 119 (сто дев`ятнадцять) тисяч 130 (сто тридцять) гривень 31 копійка скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних нарахувань відмовлено. В іншій частині рішення Апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2017 року залишено без змін (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/90458917).
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.08.2020 року апеляційне провадження у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів та інфляційних витрат за користування позикою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її адвокатом Саюком Назаром Володимировичем, на рішення Надвірнянського районного суду від 19 лютого 2020 року – поновлено, справу призначено до розгляду.
У засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав , просив скаргу задоволити.
Представник відповідача скаргу не визнав, просив відмовити з підстав вказаних у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Матеріалами справи встановлено, що  ОСОБА_2 одержала від ОСОБА_1 в позику кошти в сумі 4000 доларів США, які зобов`язалася віддати в строк до 25.06.2008 року, однак у зазначений строк добровільно грошові кошти не повернула.
Із змісту рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.04.2009 року вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просила стягнути з відповідачки на її користь 30 800,0 грн, тобто 4000 доларів США за курсом НБУ станом на 18.02.2009 року.
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.04.2009 року позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30800,0 грн. боргу за договором позики (а.с.3).
З огляду на те, що ОСОБА_2 тривалий час не виконувала рішення суду, 16.03.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила стягнути зі ОСОБА_2 на свою користь 20121,45 грн. - 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за користування позикою в період 11.04.2009 року по 15.03.2016 року.
Заочним рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.05.2016 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою за період з 11.04.2009 по 15.03.2016 задоволено (а.с. 30-31).
Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21.03.2019 задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 16.05.2016 року. Заочне рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.05.2016 р. скасовано і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання на 10 травня 2019 року о 09.30 год. (а.с. 116-117).
03.04.2019 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подав заяву про зміну позовних вимог, у якій з посиланням на ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 6405,0 грн – 3% річних та 37 074,54 грн. інфляційних втрат за період з 11.04.2009 року по 15.03.2016 року, 8000,0 грн. витрат на правову допомогу, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 768,40 грн. судового збору (а.с.122-124).
Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Частиною 3 ст.49 ЦПК України встановлено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 року справа № 370/2201/15-ц, провадження № 61-13796св19 зазначив, що складовими частинами позову є предмет, підстава, зміст.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.
Зміна підстав позову відбувається тоді, коли позивач в рамках конкретної позовної вимоги, в обґрунтування раніше заявлених позовних вимог (предмету позову) посилається на інші обставини якими він ці (перші) позовні вимоги, обґрунтовував.
Таким чином, зміна предмета позову означає зміну вимог з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета і підстав позову, як визначено вищенаведеною нормою частиною третьою статті 49 ЦПК України, не допускається. Доповнення позовних вимог новими вимогами та новими обставинами по своїй суті є новим позовом”.
У постанові від 11.06.2020 року справа № 752/25588/17, провадження № 61-5420св19 Верховний Суд також роз`яснив, що тлумачення частини третьої статті 49 ЦПК України свідчить, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Аналогічний за змістом висновок міститься у пункті 7.43. постанови Велика Палата Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)”.
У спірному ж випадку, у справі № 348/505/16-ц представник позивача ОСОБА_3 у заяві від 03.04.2019 року змінив лише предмет позову (матеріально-правову вимогу), шляхом збільшення позовних вимог, у строк, встановлений статтею 49 ЦПК України (до закінчення підготовчого засідання) та не ставив питання про зміну підстав позову.
Відтак, посилання представника відповідача на неможливість дослідження апеляційним судом вимог про стягнення інфляційних втрат є необгрунтованими.
Переглядаючи спір в апеляційному порядку в межах позових вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Задовольняючи позов частково та стягуючи з відповідачки на користь позивачки 3% річних за період з 11.04.2009 по 15.03.2016 в розмірі 6405,0 грн. суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.1046,1048,1049, ч.2 ст.625 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції у цій частині з наступних підстав.
Встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які виникають із грошового зобов`язання – договору позики.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно положень ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За правилами ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 10.04.2009 року у справі №2-368/2009 встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які виникають із грошового зобов`язання – договору позики, який сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали в іноземній валюті на суму 4000 доларів США. Вказаним рішенням суду позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто на її користь борг в гривневому еквіваленті, у розмірі 30 800,0 грн.
В силу дії ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що з часу ухвалення судового рішення до березня 2016 року відповідачка ОСОБА_2 його не виконала та не повернула стягнуті судом кошти у розмірі 30 800,0 грн., у зв`язку з чим просила стягнути 3% річних та інфляційні за період з 11.04.2009 року по 15.03.2016 року.
Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стороною відповідача не спростовано факту непогашення у період з 11.04.2009 року по 15.03.2016 року заборгованості за договорм позики у розмірі, встановленому рішенням суду.
Представлені відповідачкою квитанції про часткове погашення боргу судом не беруться до уваги, оскільки факт часткового повернення боргу мав місце після 15.03.2016 року (а.с.146-148, 180-182).
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 3% річних за період з 11.04.2009 року по 15.03.2016 року.
В частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат, апеляційний суд зазначає наступне.
Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції зіслався на те, що договір позики сторони уклали у іноземній валюті, а індекс інфляції застосовується лише до гривневих зобов`язань. Після ухвалення Надвірнянським районним судом рішення від 10.04.2009 року між сторонами не виникло нових зобов`язальних відносин, а лише відбулось визнання і фіксація суми зобов`язання у національній валюті-гривні. При цьому суд взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України від 02.03.2016 № 6-2491цс15 та від 27 січня 2016р. у справі № 6-771цс15.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 27 січня 2016р. у справі № 6-771 цс 15, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
У п.49 постанови від 27.11.2019 року справа № 340/385/17, провадження № 14-495цс19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 31 травня 2015 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.
У постанові від 07.07.2020 року № 296/10217/15-ц, провадження № 14-727цс19Велика Палата Верховного Суду роз`яснила: “оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.
Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18”.
Таким чином, предметом спору у вищевказаній справі № 296/10217/15-ц, провадження № 14-727цс19 є грошове зобов`язання, виражене в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення якої внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Аналізуючи зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року № 296/10217/15-ц, провадження № 14-727цс19 апеляційний суд звертається до змісту постанови Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц, у якій зазначено: “Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики  за період з 09 квітня 2014 року по 26 червня 2014 року відсутні”.
У спірному випадку в справі, що переглядається апеляційним судом, грошове зобов`язання на підставі договору позики виникло між сторонами у доларах США.
Однак в подальшому, позивач звернулась до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики, зазначивши борг у гривнях по курсу НБУ станом на 18.02.2009 року (1 долар США=7,7 грн).
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.04.2009 року позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто на її користь борг в гривнях у розмірі 30 800,0 грн. без застосування еквіваленту в іноземній валюті.
Зі спірним позовом позивач звернулася у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, що виникло внаслідок невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів у національній валюті України, а тому у спірних правовідносинах є підстави для стягнення інфляційних нарахувань на згідно ч.2 ст.625 ЦК України.
При цьому, апеляційний суд відхиляє посилання суду першої інстанції та сторони відповідача на правову позицію Верховного Суду України від 02.03.2016 № 6-2491цс15, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року, справа № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18, а також у постанові від 19.06.2019 року по справі № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591цс18 відійшла від вказаного правового висновку.
Не є спроможними і доводи представника відповідача щодо невірних розрахунків сторони позивача, з огляду на повернуті відповідачкою кошти.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка погашала борг у 2018 та 2019 роках (а.с.146-148, 180-182), в той час як ОСОБА_1 просить стягнути інфляційні втрати за період з 11.04.2009 року по 15.03.2016 року.
Встановлено, що розмір інфляційних втрат позивачки за період 11.04.2009 року по 15.03.2016 року, у зв`язку з неповерненням відповідачкою коштів у розмірі 30800,0 грн., становить 37074,54 грн.
У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачки інфляційних втрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення такої вимоги.
Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ч.1,2,6,13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Матеріалами справи встановлено, що по справі № 348/505/16-ц позивачці ОСОБА_1 надавав правову допомогу адвокат Саюк Н.В., що підтверджується ордером серії ІФ №049896 від 25.05.2019 року (том-1, а.с.157), свідоцтвом про право заняття адвокатською діяльністю (том-1, а.с.158), актом приймання-передачі за договором про надання правової допомоги від 30.11.2018 (том-1, а.с.159), а також квитанцією від 22.03.2019 року на суму 8000,0 грн. (том-1, а.с.160).
Враховуючи правила ст.141 ЦПК України, з відповідачки ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір на користь держави та 8000,0 грн. витрат на професійну правничу допомогу – на користь позивачки ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволити.
Рішення Надвірнянського районного суду від 19 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 37074,54 грн. інфляційних втрат за період з 11.04.2009р. по 15.03.2016 р. та судових витрат – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути зі ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 37 074,54 грн. (тридцять сім тисяч сімдесять чотири гривні п`ятдесять чотири копійки) інфляційних втрат за період з 11.04.2009 року по 15.03.2016 року.
Стягнути зі ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу в сумі 8000грн.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України) 768,40 грн. судового збору, у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також 1152,60 грн. судового збору, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                Максюта І.О.        
                                                                                Матківський Р.Й.