ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 р.	Справа № 816/4302/14	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, повний текст складено 19.02.20 року по справі № 816/4302/14
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Міністерства внутрішніх справ України      третя особа            Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області 
          про скасування наказу про звільнення та поновлення на публічній службі,

ВСТАНОВИВ

03.11.2014 ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - МВС України, відповідач), в якій просив суд :
- визнати незаконним та скасувати наказ МВС України № 2238 о/с від 27.10.2014 в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ на займаній посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області.
В обґрунтування позовних вимог пояснив, що наказом МВС України № 2238 о/с від 27.10.2014 позивача звільнено з посади начальника Управління МВС України в Полтавській області на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" № 1682-VІІ від 16.09.2014 та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Звільнення було проведено з порушенням положень Конституції України, практики Європейського суду з прав людини. Жодної перевірки ОСОБА_1 до звільнення не проводилось. Працюючи на посадах в органах внутрішніх справ, в тому числі, на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області, позивач сумлінно виконував свої посадові обов`язки, відповідні докази містяться в матеріалах справи. Положення Закону України "Про очищення влади" неправомірно застосовані до позивача, оскільки відповідачем не доведено наявності жодних порушень законодавства з боку позивача, ОСОБА_1 був звільнений лише в зв`язку з тим, що у визначений період часу займав певну посаду в органах внутрішніх справ. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.02.2015 по справі № 816/4302/14 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (далі по тексту – УМВС України в Полтавській області).
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2015 провадження у справі № 816/4302/14 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у конституційному провадженні, відкритому 18 березня 2015 року Конституційним Судом України за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади", 12 лютого 2015 року за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України "Про очищення влади", об`єднаних в одне конституційне провадження 19 березня 2015 року. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 поновлено провадження у справі №816/4302/14.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 по справі № 816/4302/14 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул.Богомольця, 10, м.Київ, код ЄДРПОУ 00032684), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (вул.Пушкіна, 83, м.Полтава, код ЄДРПОУ 08592276) про скасування наказу про звільнення та поновлення на публічній службі задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27.10.2014 в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" №1682-VІІ від 16.09.2014 та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік).
Поновлено ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області з 28.10.2014.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 по справі № 816/4302/14 виправлено описку в мотивувальній частині судового рішення від 11 лютого 2020 року в адміністративній справі № 816/4302/14 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про скасування наказу про звільнення та поновлення на публічній службі шляхом викладення: 
абзацу 2, що міститься на останній сторінці судового рішення: "При цьому, на час роботи позивача на посаді, в силу зайняття якої його звільнено з роботи з органів прокуратури, не існувало Законів, які б визначали правопорушенням зайняття займаних ним посад, а відтак та силу положень ст. 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем" в наступній редакції: "При цьому, на час роботи позивача на посаді, в силу зайняття якої його звільнено з роботи з органів МВС, не існувало Законів, які б визначали правопорушенням зайняття займаних ним посад, а відтак та силу положень ст. 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем"; 
абзацу 6, що міститься на останній сторінці судового рішення: "Як встановлено судом, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління МВС України в Полтавській області наказом від 27.10.2014, а тому він підлягає поновленню на вказаній посаді з 28.10.2014" в наступній редакції: "Як встановлено судом, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління МВС України в Полтавській області наказом від 27.10.2014, а тому він підлягає поновленню на вказаній посаді з 28.10.2014".
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 по справі № 816/4302/14 скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що звільнення позивача проведено на підставі п.п.2, 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VІІ (далі по тексту – Закон № 1682-VІІ), який на час виникнення спірних відносин був чинним, не визнаний неконституційним та підлягав застосуванню до спірних відносин. Вказує, що Законом № 1682-VІІ визначено коло осіб, які підлягають безумовному звільненню, до яких відноситься і позивач, оскільки в період з 31.03.2010 по 04.11.2013 проходив службу в органах внутрішніх справ на керівних посадах, а саме на посаді заступника начальника УМВС України в Черкаській області - начальника міліції громадської безпеки. Вважає, що мета обмежень, встановлених Законом № 1682-VІІ, узгоджується з демократичними принципами, передбаченими Конституцією України і міжнародно-правовими стандартами, тому звільнення позивача, до якого застосовується заборона, в порядку, передбаченому Законом України «Про очищення влади», є правомірним. Отже, втручання у право позивача на зайняття посади здійснено на підставі законодавчо встановленої вимоги і з метою захисту прав і свобод інших осіб, а саме відновлення довіри громадян до влади, тобто, з дотриманням положень частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи викладене, вважає, що звільнення позивача є законним.
Стверджує, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про поновлення позивача на службі не було враховано п.7 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яким передбачено граничній вік перебування на службі працівників ОВС залежно від присвоєних їм спеціальних звань, зокрема, для полковників міліції – 50 років. Позивач досяг 50-річного віку 04.03.2019. Також, судом першої інстанції не взято до уваги, що в силу п.8 цього Положення залишення особи на службі в органах внутрішніх справ понад граничний вік строком до 5 років є правом, а не обов`язком керівництва органів внутрішніх справ. 
Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» відбулася ліквідація органів внутрішніх справ зі скороченням всіх посад працівників міліції. Як наслідок, з 06.11.2015 у зв`язку з відсутністю посад, які можуть обіймати особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ понад граничній вік перебування на службі не приймаються. Разом з тим, позивач, звертаючись до суду з вимогами про зобов`язання МВС України поновити ОСОБА_1 , який на даний час досягнув граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, фактично просить суд втрутитися в дискреційні повноваження МВС України та в порушення ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язати Міністерство вчинити дії, які не передбачені законодавством. Отже, позовні вимоги є законодавчо необґрунтованими та задоволенню не підлягають. 
В надісланому до суду апеляційної інстанції клопотанні представник позивача просив врахувати у даній справі висновки Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені в постанові від 03 червня 2020 року у справі № 817/3431/14 і відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Також представник УМВС України в Полтавській області в надісланій до суду апеляційної інстанції заяві просив розглядати справу за відсутності третьої особи.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 1979 року по 27.10.2014 проходив службу в органах внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1434 о/с від 16.10.2007 ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ, зарахувавши в кадри МВС України зі спеціальним званням "полковник міліції" та призначено на посаду заступника начальника Управління МВС України в Черкаській області - начальника міліції громадської безпеки (т.2, а.с.108).
Наказом МВС України № 551 о/с від 31.03.2010 ОСОБА_1 призначено заступником начальника Головного управління МВС України в Черкаській області – начальником міліції громадської безпеки (т.2, а.с.109).
Наказом МВС України № 726 о/с від 08.06.2011 ОСОБА_1 призначено заступником начальника Управління МВС України в Черкаській  області – начальником міліції громадської безпеки (т.2, а.с.110).
Наказом МВС України № 980 о/с від 04.11.2013 відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у відставку (зі зняттям з військового обліку) за п. 65 "а" (за віком) полковника міліції Корсуна І.Г., заступника начальника Управління МВС України в Черкаській  області – начальника міліції громадської безпеки (т.2, а.с.111).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 209 о/с від 02.03.2014 прийнято знову на службу в органи внутрішніх справ, зарахувавши в кадри МВС України зі спеціальним званням "полковник міліції" та призначено ОСОБА_1 начальником Управління МВС України в Полтавській області (т.2, а.с.112).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 368 о/с від 21.03.2014 відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ призначено полковника міліції Корсуна І.Г. виконуючим обов`язки начальника Управління МВС України в Полтавській області (т.2, а.с.113).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1625 о/с від 20.08.2014 відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ призначено полковника міліції Корсуна І.Г. начальником Управління МВС України в Полтавській області (т.2, а.с.114).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27.10.2014 полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління МВС України в Полтавській області на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" № 1682-VІІ від 16.09.2014 та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік) (т.2, а.с.115).
Не погодившись із зазначеним наказом, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про його скасування, зобов`язання МВС України поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ на займаній посаді начальника УМВС України в Полтавській області.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного наказу про звільнення позивача, оскільки відповідачем не доведено факту вчинення позивачем в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, діянь, які у розумінні Закону № 1682-VІІ є підставою для звільнення особи із займаної посади. За висновком суду першої інстанції, перебування на керівній посаді протягом періоду з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, саме по собі не є підставою для звільнення позивача. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на таке. 
Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. 
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. 
Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, який набрав чинності з 11 вересня 1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. 
Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо  визнання  обов`язковою  і  без  укладення  спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. 
Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14 квітня 1986 року № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13 червня 1986 року (далі - Віденська конвенція), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору. 
Cтаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення. 
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2009 року № 1906-IV міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства. 
За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Частиною 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Відповідно до ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. 
За правилами частини 2 статті 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. 
16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII).
За визначенням ч.1 ст.1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (ч. 2 ст. 1 Закону №1682-VII). 
Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (ч. 3 ст. 1 Закону №1682-VII). 
Статтею 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). 
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо, зокрема, начальницького складу органів внутрішніх справ. 
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону №1682-VII. 
Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. 
Колегія суддів зауважує, що Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014). 
У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел: 
1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини; 
2) прецедентного права національних конституційних судів; 
3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи: 
- «Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів» №1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006)); 
- «Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем» №1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)) та доданої до неї доповіді, яка містить Керівні принципи щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенства права (далі - Керівні принципи ПАРЄ). 
Колегія суддів зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку із звільненням позивача з публічної служби за процедурою очищення влади (люстрації) із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація). 
Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що до позивача відповідно до ч.3 ст. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 2 за критерієм п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону №1682-VII за зайняття відповідної посади сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року (далі по тексту - критерій одного року) була застосована заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), та звільнено з посади та з органів внутрішніх справ оскаржуваним наказом відповідно до підпункту 1 пункту 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VIІ. 
Як зазначалось вище, стаття 2 Закону № 1682-VII містить перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), а стаття 3 цього ж Закону визначає критерії, на яких ґрунтується очищення влади (люстрація).  
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що в період з 31.03.2010 по 04.11.2013 ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника ГУМВС України в Черкаській області, що складає більше одного року. 
Беручи до уваги, що позивач працював у вказаному періоді на посаді заступника начальника територіального управління МВС України, колегія суддів вказує, що на посаду, які позивач обіймав протягом зазначеного періоду, поширюється дія Закону №1682-VІІ. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що самого факту перебування позивача на вказаній посаді протягом строку більше одного року недостатньо для застосування заборон, визначених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VІІ. На думку суду першої інстанції, сам по собі такий критерій, як зайняття особою керівної посади упродовж не менше року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, очевидно не може бути свідченням про вчинення особою діянь, які є підставою для звільнення за цим Законом (прийняття рішень або здійснення заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини). Водночас, невчинення посадовою особою зазначених вище дій чи бездіяльності або не прийняття зазначених рішень виключає можливість застосування положень Закону України "Про очищення влади", оскільки цей закон очевидно не стосується до осіб, які, перебуваючи на керівних посадах, сумлінно виконували свої посадові обов`язки.
Також, за висновком суду першої інстанції, застосовані до позивача заходи не відповідали вимогам законності, оскільки норми Закону України "Про очищення влади" суперечать гарантіям щодо незаконного звільнення та презумпції невинуватості, які є конституційними нормами прямої дії, та є юридично вищими порівняно з нормами Закону України "Про очищення влади", тому норми Закону України "Про очищення влади" в частині, що суперечать конституційним правам позивача не підлягали застосуванню.
Крім того, Законом України "Про очищення влади" не забезпечено чітке визначення механізму його реалізації, який відповідав би меті його прийняття, та дотримання принципів, наведених у ч. 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
З аналізу наведених вище норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття ними сукупно не менше одного року в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема, передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 Закону статті 1 Закону №1682-VІІ, незалежно від того, чи сприяла вона своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями. 
Питання конституційності, зокрема положень пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII на відповідність положенням статті 38, частини другої статті 61, частини першої статті 62 Конституції України вирішуються Конституційним Судом України. 
На розгляді Великої Палати Конституційного Суду України тривалий час перебуває справа за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади», 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону. 
На момент розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанцій рішення Конституційним Судом України за наслідками розгляду вищевказаного конституційного провадження не ухвалено.
Водночас, Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17.
У справі № 800/186/17 Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за неналежне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).
Як підсумок, у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
Колегія суддів вважає, що ці висновки є застосовними і у цій справі. 
Разом з тим, необхідно врахувати, що на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті. 
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
Також необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.
Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала. 
Суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.
Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.
Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.
17 жовтня 2019 року Європейський суд з прав людини (далі по тексту – ЄСПЛ, Суд) прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону №1682-VII. 
У цьому рішенні ЄСПЛ, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону №1682-VII становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя. 
У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що Закон №1682-VII вплинув на заявників у трьох аспектах: 1) їх звільнили з державної служби; 2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років; 3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону  №1682-VII. 
За оцінкою ЄСПЛ, поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 209).
У вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону №1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, презюмуючи, що цілі Закону №1682-VII можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті. 
В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.  
За висновком ЄСПЛ, його попередні висновки у справах щодо посткомуністичної люстрації лише частково стосуються цієї справи, зокрема щодо перших чотирьох заявників, оскільки передбачені Законом №1682-VII заходи мають набагато ширшу сферу застосування та були застосовані до заявників за обставин, що відрізнялися від тих, які відбувалися у країнах Центральної та Східної Європи під час впровадження ними люстраційних програм, які були більш цільовими та вузькоспрямованими. Суд відмітив, що навіть у контексті справ, пов`язаних із переходом від тоталітаризму до демократії, а також пов`язаних зі (стверджуваними) співробітниками служб безпеки тоталітарних режимів, він ніколи не стикався з обмежувальними заходами такого широкого обсягу, застосованими до державних службовців лише на тій підставі, що вони залишались на своїх посадах під час діяльності уряду, який згодом був визнаний недемократичним. 
Зокрема, у розглянутих справах щодо посткомуністичної люстрації ЄСПЛ розглядав ситуації колишніх (як стверджувалося) працівників спецслужб тоталітарного режиму. Проте у цій справі заявники обіймали посади у державних установах, які принаймні принципово, ґрунтувалися на демократичних конституційних засадах, хоча і працювали за часів уряду ОСОБА_3 , який широко критикували через авторитарні тенденції та вважали причетним до широкомасштабної системної корупції. Крім того, вбачається, що їхнє звільнення ґрунтувалося на колективній відповідальності осіб, які працювали у державних установах, коли при владі був Президент ОСОБА_4 , незалежно від конкретних виконуваних ними функцій та їхнього зв`язку з антидемократичними тенденціями і подіями, які відбувались у той період. Отже, стверджувана загроза, яку широке коло осіб, до якого застосовувалися передбачені Законом «Про очищення влади» заходи, становило для діяльності демократичних установ, не може прирівнюватися до загрози, яка виникає у випадках співпраці із спецслужбами тоталітарних режимів (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 275).
ЄСПЛ на основі аналізу своєї практики погодився, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111). У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Ћdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).
Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм наведеним критеріям, розробленим практикою ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли ОСОБА_4 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції. 
ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом №1682-VII заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли ОСОБА_4  був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294). 
ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення Верховною Радою України Закону №1682-VII. Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 72, 297). 
У ситуації заявників у справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ констатував, що передбачені Законом №1682-VII заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як ОСОБА_4 став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади ОСОБА_5 . Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом №1682-VII, є прихід до влади ОСОБА_5 , а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд уважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 299-300). 
Так само, на думку ЄСПЛ, немає переконливого пояснення часовим рамкам, установлених Законом № 1682-VII, як основного критерію для застосування передбачених законом обмежувальних заходів. Як немає і пояснення, чому однорічний період є ключовим критерієм для застосування Закону № 1682-VII (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 301-302). 
У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку про порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників, оскільки не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. 
Аналіз цього рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушенні статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом № 1682-VII, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому  його застосування становить порушення положень Конвенції.
У цій справі до позивача був застосований найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі Закону № 1682-VII, законодавчому механізму якого була надана оцінка ЄСПЛ у рішенні по цій справі. Тож при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі «Полях та інші проти України», оскільки за висновками Європейського суду сам Закон № 1682-VII, що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника УМВС України в Полтавській області на підставі Закону № 1682-VII за критерієм перебування на посаді більше одного року із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація). 
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, ту посаду, за перебування на якій позивача звільнено, ОСОБА_1 обійняв задовго до того, як ОСОБА_4 став Президентом України, і не звільнився протягом року після його приходу до влади (звільнення відбулося 04.11.2013). 
Ніщо не вказує на те, що кар`єра позивача розвивалася якимось надзвичайним чином у зв`язку із приходом до влади Президента ОСОБА_2 .
Натомість, на посаду начальника УМВС України в Полтавській області, з якої позивача було звільнено, ОСОБА_1 призначено після закінчення періоду, вказаного у п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону №1682-VII (з 25.02.2010 по 22.02.2014), а саме -  02.03.2014. 
При цьому, призначення позивача відбулося шляхом прийняття знов на службу в органи внутрішніх справ з 02.03.2014 після його звільнення з посади заступника начальника УМВС України в Черкаській області 04.11.2013. 
Відповідач ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не стверджував про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання останнім антидемократичних заходів. 
У питанні застосування заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) закон не передбачав жодних реальних процедурних гарантій, за якими особи мали б можливість довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи. 
Така заборона автоматично застосовувалася рівною мірою як до політичних посад, перебуваючи на яких особи безпосередньо формували державну політику певного періоду, так і до посад керівників державних органів та їх структурних підрозділів, які не мали об`єктивної можливість впливати на формування державної політики цього періоду, незалежно від того, чи особи, які займали  посаду/посади, наведені у статтях 2 та 3 Закону №1682-VII, своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їхньому здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. 
Венеціанська комісія у пункті 65 Проміжного висновку № 788/2014 вказала, що той факт, що Закон №1682-VII виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт із принципом індивідуальної відповідальності, на якому має бути заснована люстрація. 
Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону № 1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).
Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону №1682-VII - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого. 
Тож заборона перебування на зазначених у Законі №1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам Закону №1682-VII, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону. 
Відповідачем не наведено відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини , а наказ Міністра внутрішніх справ України від 27.10.2014 № 2238 о/с «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 не містить обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.
Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до ОСОБА_1 , щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, колегія суддів вважає їх непропорційними, невиправданими та такими, що не є необхідними у демократичному суспільстві.  
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний наказ МВС України не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції. 
Такий висновок суду першої та апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.06.2020 по справі № 817/3431/14, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України. 
У цій постанові судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відійшла від правової позиції щодо застосування норм частини третьої статті 1 та частини першої статті 3 Закону № 1682-VII, викладеної у постанові від 05.06.2019 у справі № 826/7019/16, оскільки при вирішенні цієї категорії справ застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі «Полях та інші проти України». 
Верховний Суд у справі № 817/3431/14 дійшов висновку, що заходи такої суворості, як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років, не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини. 
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
У випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено. 
Щодо доводів відповідача на те, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про Національну поліцію" передбачено повне припинення діяльності органів внутрішніх справ з подальшою їх ліквідацією (в тому числі УМВС України в Полтавській області, звідки був звільнений позивач), колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04.03.2014 у справі №21-8а-14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема припинення виконання функцій ліквідованого органу чи покладення виконання цих функцій на інший орган.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано, зокрема, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з одночасним утворенням Головного управління Національної поліції в Полтавській області. 
Колегія суддів зазначає, що ані в Законі України "Про Національну поліцію", ані в постанові КМУ від 16.09.2015 №730 не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.
Таким чином, в даному випадку фактично мало місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.
Зазначене вище правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених ст. 3 Закону України "Про міліцію" та ст. 2 Закону України "Про Національну поліцію" відповідно, ліквідація обласних управлінь МВС України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України. 
В постанові від 27.05.2014 у справі №21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.
З урахуванням викладеного, у зв`язку із незаконним звільненням позивача, останній підлягає поновленню саме на тій посаді, з якої його звільнено, а саме: на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області. 
При цьому, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання МВС України поновити позивача на посаді начальника УМВС України в Полтавській області підлягають задоволенню шляхом поновлення ОСОБА_1 на вказаній посаді (а не зобов`язання МВС України поновити ОСОБА_1 на цій посаді, як помилково зазначив позивач).
У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. 
Отже, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах із роботодавцем. 
Таким чином, оскільки в наказі МВС України від 27.10.2014 № 2338 о/с не зазначено дати звільнення із займаної посади, ОСОБА_1 вважається звільненим з 27.10.2014 та підлягає поновленню на посаді з наступного дня за днем звільнення, тобто з 28.10.2014.
Поновлення на посаді, яку позивач обіймав до звільнення, є достатнім ефективним засобом захисту порушеного права позивача, оскільки охоплює його поновлення на службі в органах внутрішніх справ.
Щодо тверджень відповідача про те, що позивач досяг граничного 50-річного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, встановленого для осіб, які мають спеціальне звання «полковник», колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.7 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі по тексту – Положення № 114), особи середнього, старшого і вищого начальницького складу залежно від присвоєних їм спеціальних звань перебувають на службі в органах внутрішніх справ до такого віку: полковники міліції та полковники внутрішньої служби - 50 років.
За п.8 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку. 
При необхідності на службі в органах внутрішніх справ можуть бути залишені на строк до п`яти років: особи середнього і старшого начальницького складу до полковника міліції та полковника внутрішньої служби включно - начальниками, яким надано право призначати їх на посаду.
У виняткових випадках особам середнього, старшого або вищого начальницького складу строк служби в органах внутрішніх справ може бути продовжено, з урахуванням стану здоров`я, в такому ж порядку повторно до 5 років, а окремим із них, які мають вчену ступінь або вчене звання, - до 10 років.
Колегія суддів відмічає, що згідно з наявною в матеріалах справи копією паспорту, ОСОБА_1 досяг 50-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 (а не 04.03.2019, як помилково стверджує відповідач). 
Незважаючи на це, як зазначалось вище, наказом Міністра внутрішніх справ України від 02.03.2014 № 209 о/с позивача було призначено на посаду начальника УМВС України в Полтавській області.
Наказом Міністра внутрішніх справ України № 368 о/с від 21.03.2014 полковника міліції ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки начальника УМВС України в Полтавській області, а наказом МВС України від 20.08.2014 № 1625 о/с – на посаду начальника УМВС України в Полтавській області.
Отже, Міністр внутрішніх справ України, видавши вищезазначені накази, визначився з можливістю перебування ОСОБА_1 на посаді начальника УМВС України в Полтавській області понад граничний вік перебування на службі, встановлений для осіб, які мають спеціальне звання «полковник міліції», та реалізував таким чином свої дискреційні повноваження, закріплені у п.8 Положення № 114.
Враховуючи викладене, та обставина, що позивач досяг 50-річного віку, на думку колегії суддів, не є перешкодою для поновлення позивача на посаді начальника УМВС України в Полтавській області відповідно до ст.235 КЗпП України.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Враховуючи, що колегія суддів не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється. Клопотань щодо компенсування судових витрат на правничу допомогу адвоката не заявлялось.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 року по справі № 816/4302/14  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Роз`яснити, що відповідно до п. 3 Розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України, cтрок на оскарження постанови продовжується на строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова   	
Повний текст постанови складено  14.07.2020 року