П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/8800/14-ц
Провадження № 22-ц/4815/634/20

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Панас О.В.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини):
09 год. 04 хв. 14.02.2020 у м. Рівне Рівненської області 
Повний текст постанови складено: 21.02.2020

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач1: ОСОБА_2 ;
відповідач2: ОСОБА_3 ;

представники учасників справи: 
позивача – адвокат ОСОБА_4 ;
відповідача1 – адвокат ОСОБА_5 ;
відповідача2 – адвокат Шмайхель Анатолій Казмирович;

за участі: представників відповідачів,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_6 – адвоката Шмайхеля Анатолія Казмировича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання права приватної власності на частину земельної ділянки і виділ її в натурі, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, 
в с т а н о в и в:
У червні 2014 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання права приватної власності на частину земельної ділянки та виділ її в натурі, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину.
В подальшому, 01 квітня 2019 року, позивач уточнила позовні вимоги, остаточно вимагаючи визнати за нею право приватної власності на 64/100 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 312 м2 (або 0, 0312 га); виділити їй в натурі земельну ділянку площею 312 м2 (або 0, 0312 га) по АДРЕСА_1 з такими геометричними розмірами за годинниковою стрілкою по периметру (м): 1, 62-5, 98-5, 36-4, 38, 1,0-4, 04-8, 04-9, 8-1,76-6, 51-6, 55-5, 91-23, 46-6, 99; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_2 . Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 22 лютого 2005 року за реєстровим №3-187, в частині успадкованої площі земельної ділянки 0, 0488 га по АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_6 . Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 10 серпня 2011 року за реєстровим №1-802, в частині успадкованої площі земельної ділянки 0, 0488 га по АДРЕСА_1 , а також стягнути із відповідачів на її користь 3 504, 80 гривень понесених судових витрат.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2020 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 64/100 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 312 м2 (або 0, 0312 га).
Виділено позивачу в натурі земельну ділянку площею 312 м2 (або 0, 0312 га) по АДРЕСА_1 з такими геометричними розмірами за годинниковою стрілкою по периметру (м): 1, 62-5, 98-5, 36-4, 38, 1, 0-4, 04-8, 04-9, 8-1, 76-6, 51-6, 55-5, 91-23, 46-6, 99.
Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_2 . Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 22 лютого 2005 року за реєстровим №3-187, в частині площі успадкованої земельної ділянки 0, 488 га по АДРЕСА_1 за мінусом 0, 0312 га.
Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_6 . Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 10 серпня 2011 року за реєстровим №1-802, в частині площі успадкованої земельної ділянки 0, 0488 га по АДРЕСА_1 за мінусом 0, 0312 га.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 3, 504, 80 гривень.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 і представником ОСОБА_6 – адвокатом Шмайхелем А.К. подано апеляційні скарги.
У своїй апеляційній скарзі відповідач1 покликається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, що полягало у порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права. 
На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що на день смерті ОСОБА_7 , яка була спадкодавцем майна, що перейшло до позивача як спадкоємця за заповітом, діяла редакція ст. 120 ЗК України, яка відрізнялася від редакції цієї статті, що була чинною на день пред`явлення позову. Тобто ОСОБА_1 є власником 64/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 саме з дня відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 листопада ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Тому заявник вважає, що редакція ст. 120 ЗК України, яка діяла на час виникнення спірних прав і обов`язків, не передбачала переходу частини земельної ділянки пропорційно до частини житлового будинку, яка перейшла до набувача у порядку спадкування. Отже, її право на землю не є порушеним і не підлягає судовому захисту.
Після одержання свідоцтва про право на спадщину позивач неодноразово зверталася до суду за вирішенням відносин щодо земельної ділянки, оскільки власниками 0, 0488 га по АДРЕСА_1 є відповідачі з розрахунку по: 2\3 частин – ОСОБА_2 та 1\3 – ОСОБА_6 . Натомість її вимоги задоволені не були, однак вона звернулася вчергове за визнанням права власності на частину земельної ділянки та виділ її в натурі.
На думку ОСОБА_2 , судом залишено без уваги норми ст.ст. 364, 367 ЦК України та ст.ст. 87, 88, 125 ЗК України щодо регулювання прав і обов`язків з приводу спільної часткової власності на майно. Помилковим при цьому є і розуміння судом того, що свідоцтво про спадщину є правочином, тобто дозволяє вимагати частину земельної ділянки, яка позивачу не належить.
Вважає оскаржуване рішення таким, що очевидно порушує право заявника через те, що після визначення судом права власності на пропорційну до частини житлового будинку земельну ділянку у її власності залишиться лише 3, 3 м2 замість нинішніх 325, 3 м2.
Судом не враховано правових позицій, висловлених Верховним Судом у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №372/2937/16-ц та Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 і від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц, якими регулюються питання застосування позовної давності. Також судом знехтувано приписами рішення Європейського суду з прав людини від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України", де наголошено на додержанні справедливого балансу між суспільною потребою (інтересом) та правами людини, оскільки особа внаслідок позбавлення права власності повинна отримати відшкодування. Інакше вважатиметься, що на неї покладено надмірний тягар.
З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове – про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник ОСОБА_6 вказує про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права. На думку заявника, судом не було додержано правил п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України з приводу закриття провадження у справі з тих спонукань, що набрало законної сили рішення Рівненського міського суду від 28 лютого 2014 року, яке ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Про ці обставини клопоталося в судовому засіданні, однак судом було відмовлено. Крім того, судом порушено ст.ст. 88, 89 і 110 ЦПК України щодо застосування норм права, які були чинні на момент їх виникнення, та щодо розподілу судових витрат у справі. 
Вважає, що неправильність застосування норм матеріального права полягає у хибності висновків про регулювання спірних відносин положеннями ст. 120 ЗК України, яка діяла в іншій редакції, ніж на момент виникнення спору. При цьому вартість часток будівель і споруд сторін судовий експерт не визначав, що унеможливлює застосування і тієї редакції, яку застосував суд. З огляду на ст.ст. 1268, 1220 ЦК України і постанову Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі №6-33цс15 ОСОБА_1 прийняла спадщину у день її відкриття, тобто 05 листопада 2006 року. При прийнятті нею спадщини і набуття права на частину житлового будинку договір про відчуження об`єкта спадкування не укладався, переходу на будівлю і споруду до кількох осіб не відбулося, а її спадкодавець не мала у власності чи користуванні земельної ділянки.
Судом порушено норми ст.ст. 14, 41 Конституції України та ст.ст. 1, 3 ЗК України, чим не додержано правового принципу "Земля слідує долі розташованій на ній будівлі". Тобто у відносинах, що виникли між сторонами, доцільно застосувати інститут земельного сервітуту (ст. 401 ЦК України і ст. 98 ЗК України).
Переконаний, що суд неправильно відхилив доводи заявника про застосування наслідків спливу позовної давності при вирішенні справи. Так само вказує про хибність тверджень щодо того, що пред`явлений ОСОБА_1 позов є негаторним, тобто на спірні відносини не поширюється позовна давність. При цьому посилався постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, ст.ст. 391, 261 ЦК України.
З наведених підстав просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 і ОСОБА_6 .
Відзив на апеляційну скаргу позивачем чи її представником не подавався, хоча про право його подання у термін до 13 травня 2020 року було роз`яснено.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг.
Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості позову, оскільки станом на момент набуття ОСОБА_1 права власності на 64/100 частин житлового будинку після смерті ОСОБА_7 редакція ст. 120 ЗК України передбачала пропорційність частки земельної ділянки у вартості будівлі та споруди при переході права власності на ці об`єкти до кількох осіб, якщо інше не визначено договором про відчуження будівлі чи споруди.
Оскільки позивач є власником частки житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому вона набула право власності на пропорційну у вартості належних їй будівлі та споруд частку земельної ділянки, що є спільною частковою власністю відповідачів і на якій розташована її частка у розмірі 64/100 житлового будинку. 
Проте з такими висновками погодитися не можна.
Судом з`ясовано, і ці обставини не оспорюються, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору міни домоволодінь від 15 грудня 1972 року був ОСОБА_8 , який ІНФОРМАЦІЯ_3 подарував ОСОБА_9 36/100 зазначеного будинку.
Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 488 м2 по АДРЕСА_1 рішенням АДРЕСА_1 народних депутатів №10 від 25 жовтня 1994 року передана у приватну власність ОСОБА_8 , яка після його смерті перейшла до ОСОБА_7 разом із 64/100 частина вказаного житлового будинку, що стверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 серпня 1999 року.
02 вересня 1999 року на користь ОСОБА_7 . Рівненською міською Радою народних депутатів було видано державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку за реєстраційним №1092 серії РВ №01092.
В подальшому, 09 вересня 1999 року, ОСОБА_7 подарувала земельну ділянку площею 0, 0488 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 , про що свідчить договір дарування, який посвідчений державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори за реєстраційним №2-1937.
30 вересня 1999 року Рівненською міською Радою народних депутатів було видано ОСОБА_9 державний акт про право власності на вказану земельну ділянку за №1108 серії РВ НОМЕР_1 01201.
ІНФОРМАЦІЯ_4 травня 2004 року ОСОБА_9 помер.
Як видно зі свідоцтв про право на спадщину від 22 лютого 2005 року, реєстраційний №3-187, та від 10 серпня 2011 року, реєстраційний №1-802, після його смерті земельна ділянка по АДРЕСА_1 перейшла у власність його дружини ОСОБА_2 (2\3 частини) та дочки ОСОБА_6 (1\3 частини).
Таким чином ОСОБА_2 і ОСОБА_6 стали співвласниками 36/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та цілої земельної ділянки площею 0, 0488 га за цією адресою з моменту відкриття спадщини.
Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 померла. Після її смерті право власності на 64/100 частин житлового будинку набула її дочка ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на спадкове майно за заповітом від 04 вересня 2007 року.
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу оспорення позивачем свого права на 64/100 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яке вона, як вважає, успадкувала разом із часткою житлового будинку, виділення в натурі 64/100 частин цієї земельної ділянки та визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, що видані відповідачам.
Згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України (254к/96-ВР), цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.
Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. 
Частинами першою-другою ст. 5 ЦК України передбачено регулювання актами цивільного законодавства відносин, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 
Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України в редакції, яка була чинною на день відкриття спадщини в зв`язку зі смертю ОСОБА_7 , тобто станом на 05 листопада 2006 року, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування – на підставі договору оренди.
При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Норми частин першої-другої ст. 377 ЦК України в редакції, яка була чинною на день відкриття спадщини в зв`язку зі смертю ОСОБА_7 , тобто станом на 05 листопада 2006 року, вказують про перехід права власності на земельну ділянку у разі придбання особою житлового будинку, будівлі або споруди, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
З огляду на те, що відповідно до ст.ст. 1216-1219 ЦК України спадкування за заповітом не можна вважати переходом права власності на підставі цивільно-правової угоди (ч. 1 ст. 120 ЗК України в редакції, що діяла на час виникнення спору), тому земельна ділянка чи її частина не входили і не могли входити до складу спадщини, адже спадкодавець не була власником. Частина 4 ст. 120 ЗК України в редакції, що діяла на час виникнення спору, також передбачає при переході права на земельну ділянку наявність договору відчуження будівлі і споруди.
Так само вказується про договірні відносини з приводу можливості переходу права власності на земельну ділянку чи її частину у випадку придбання житлового будинку, будівлі або споруди і в ст. 377 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спору.
Приходячи до переконання про те, що при вирішенні спірних правовідносин необхідно застосовувати норми законодавства, яке діяло станом на 05 листопада 2006 року, колегія суддів бере до уваги таке.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно із ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Як зазначено Верховним Судом України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі №6-33цс15, аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно – і право розпорядження ним.
Тобто спір між сторонами виник саме у момент відкриття спадщини 05 листопада 2006 року, а не з дня отримання ОСОБА_1 04 вересня 2007 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом і реєстрації в Комунальному підприємстві "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" – як про це вказує міський суд. Отже, право позивача на земельну ділянку в порядку ст. 120 ЗК України є уявним, воно не є порушеним, а тому судовому захисту не підлягає. 
Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Тому в задоволенні основної (первинної) вимоги про визнання права приватної власності на частину земельної ділянки слід відмовити, а відтак вимоги про виділ частини земельної ділянки в натурі та оспорення свідоцтв про право на спадщину як похідні також не можуть бути задоволені.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Між тим, доводи позивача про необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідачів, є неприйнятними для апеляційного суду.
Мотивами для прийняття постанови про відмову в позові відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що спонукало до застосування норм матеріального права, які не підлягали застосуванню.
З огляду на те, що заявниками при поданні апеляційної скарги сплачено по 1 096, 20 гривень судового збору, тому за правилами ч.ч. 1-3, 13 ст. 141 ЦПК України ця сума підлягає компенсуванню ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_6 .
На підставі ст. 58 Конституції України, ст.ст. 4, 120 ЗК України, ст.ст. 5, 377 ЦК України, керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги  ОСОБА_2 та представника ОСОБА_6 – адвоката Шмайхеля Анатолія Казмировича задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2020 року скасувати.
ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання права приватної власності на частину земельної ділянки і виділ її в натурі, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6 по 1 096 (одна тисяча дев`яносто шість) гривень 20 копійок судового збору.
Позивач: ОСОБА_1 ; місце прож.: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач1: ОСОБА_2 ; місце прож.: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .
Відповідач2: ОСОБА_3 ; місце прож.: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 С.В.Боймиструк

Н.В.Бондаренко

Повний текст постанвои складено: 23.06.2020