ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/672/20                                                  Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Білоноженко М.А.                                                                                                                                                     Суддя-доповідач Шурко О.І.                                          
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  27 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Шурка О.І.,
суддів                                        Василенко Я.М., Кузьменка В.В.,
при секретарі                               Коцюбі Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,                                                               

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані 42 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 квітня 2019 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 42 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 квітня 2019 року;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій з 03 квітня 2019 року по 25 лютого 2020 року (день подачі позову) в розмірі 147948,96 грн.
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій з 25 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 42 календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 25.04.2017 по 02.04.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 02.04.2019.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 25.04.2017 по 02.04.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 02.04.2019. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій з 03 квітня 2019 року по 25 лютого 2020 року (день подачі позову) в розмірі 147948,96 грн., та середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій з 25 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що ненарахування та невиплата відповідачем зазначеної компенсації у день звільнення не відповідає вимогам КЗпП України, в зв`язку з чим у відповідності до вимог трудового законодавства та Постанови КМ України №100, він має право на отримання 147948,96 грн. компенсації шляхом стягнення з відповідача.
Відзиву Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Отже, оскільки позивач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.04.2019 № 69, позивача, звільненого з військової служби в запас наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2019р. №10-РС за підпунктом “к” пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 02.04.2019р.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 25.04.2017 серії НОМЕР_2 .
Згідно довідки № 25 від 05.02.2020, ОСОБА_1 додаткова відпустка як учаснику бойових дій протягом 2017-2019 років не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпуски не виплачувалась.
На заяву позивача щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, відповідач листом від 09.01.2020 № 67 повідомив про відсутність правових підстав для виплати вказаної компенсації, оскільки грошова компенсація за ненадані,  під час особливого періоду, дні додаткових і соціальних відпусток, у тому числі учасникам бойових дій, не виплачується з огляду на приписи частини 19 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби протиправною, а також невиплату зазначеної компенсації у день звільнення зі служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції частково відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив, зокрема, з того, що стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки має іншу природу походження та призначення у порівнянні з Главою VII - Оплата праці Кодексу законів про працю України, а тому, визначена приписами ст. ст. 116-117 Кодексу, відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, до даних правовідносин не застосовується.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 02.04.2019 року, а грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017, 2018, 2019 роки проведено не було.
Разом з тим, ані Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, ані іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.
Суд першої інстанції мотивовано вказав, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, за речове майно, яке не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Це питання врегульовано КЗпП України.
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Норми ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України входять до Глави VII Кодексу - Оплата праці. Таким чином, приписи ст. ст. 116, 117 Кодексу, поширюються та встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці. 
Верховний Суд у своїй постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16  вказав, що за змістом норм статей    94,    116,    117 Кодексу законів про працю України    та статей    1,    2 Закону України «Про оплату праці»    середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні    за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та    не входить до структури заробітної плати. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в    статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Водночас структура заробітної плати визначена    статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до п. 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом    Держкомстату № 5 від 13.01.2004 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. 
При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні    статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, що свідчить про необґрунтованість вимог апелянта.
В контексті викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Черкаського окружного адміністративного суду за наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 .
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновків суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи.
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz  v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 195, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –       

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року – без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Шурко О.І.

Судді:                                                                                          Василенко Я.М.

                                                                                                    Кузьменко В.В.