П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/114/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк М.Ф.  
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
22 липня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Полотнянка Ю.П. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Черняк А.В.,
представника позивача: Довгалюка Р.О.,
представника позивача: Козира В.К., 
представника відповідача: Чернюка О.В. 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року  у справі за адміністративним позовом акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в грудні 2019 року позивач АТ "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності щодо неподання до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку про повернення на поточний рахунок акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток у розмірі 7041114,39 грн. та зобов`язання подати такий висновок.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 позов задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить, задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Разом з тим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку матеріалам справи та доводам відповідача.
Представники позивача в судовому засіданні заперечили щодо задоволення апеляційної скарги відповідача просили відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволені позовних вимог в повній мірі.
Разом з тим, представником відповідача заявлено клопотання про заміну відповідача на її правонаступника.
Дослідивши дане клопотання та матеріали надані до нього, колегія суддів приходить до висновку про заміну відповідача на належного, а саме замінити Головне управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області правонаступником, Головним управління Державної податкової служби України у Житомирській області.
Заслухавши, суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, листом від 04.10.2019 позивач звернувся до податкового органу щодо повернення надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток у розмірі 7725813,39 грн. (а.с.7).
За результатами розгляду такого звернення 30.10.2019 позивачу була повернута частина таких коштів в розмірі 684699,00 грн. Листом від 29.11.2019 відповідач відмовив платнику в поверненні надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток у розмірі 7041114,39 грн., так як така надмірна  сплата мала місце згідно платіжного доручення №3070 від 19.05.2016, а тому передбачені строки для їх повернення (1095 днів) сплинули (а.с.13).
Не погоджуючись з такими діями Головного управління ДФС у Житомирській області, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що 7041114,39 грн. є частиною коштів, які були сплачені позивачем до відповідного бюджету згідно платіжного доручення №3070 від 19.05.2016 в сумі 8403126,00 грн. За своєю правовою природою ці кошти були сплатою платником своїх грошових зобов`язань з податку на прибуток за результатами  їх декларувань за 2016 рік.
В подальшому, як встановлено судом і визнається сторонами, позивачем було подано:
- 28.12.2016 була подана уточнююча податкова декларація з податку на прибуток за 3 квартали 2016 року, що призвело до зменшення податкових зобов`язань з цього податку на 727474,39 грн.;
- 19.02.2017 була подана податкова декларація з податку на прибуток за 2016 рік, що призвело до зменшення податкових зобов`язань з цього податку ще на 1007691,00 грн.;
- 28.03.2017 була подана уточнююча податкова декларація з податку на прибуток за 2016 рік, що призвело до зменшення податкових зобов`язань з цього податку ще на 183686,00 грн.;
- 01.03.2018 була подана податкова декларація з податку на прибуток за 2017 рік, що призвело до зменшення податкових зобов`язань з цього податку ще на 5122263,00 грн.
Подання платником вказаних податкових декларацій сумарно призвело до зменшення його податкових зобов`язань з цього податку на 7725813,39 грн., що підтверджується дослідженими судом копіями таких декларацій (а.с.90-134).
Саме з 01.03.2018, з дати подання зазначеної податкової декларації, у позивача як платника податку на прибуток виникла надмірна сплата коштів в сумі 7725813,39 грн. як грошових зобов`язань з цього податку.
Саме ці обставини стали підставою для повернення податковим органом платнику частини таких коштів в розмірі 684699,00 грн., що також були частиною коштів, які були сплачені позивачем до відповідного бюджету згідно платіжного доручення №3070 від 19.05.2016 в сумі 8403126,00 грн.
Суд першої інстанції вважає, що податковий орган безпідставно та помилково ототожнив день виникнення переплати платником своїх грошових зобов`язань із датою фактичного перерахування коштів до відповідного бюджету.
У відповідача були наявні підстави для подання до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку про повернення на поточний рахунок акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток у розмірі 7041114,39грн.
З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправну бездіяльність Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області щодо неподання до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку про повернення на поточний рахунок акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток у розмірі 7041114,39 грн.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як передбачено ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.
Згідно з пп.14.1.115 п.14.1 ст.14 ПК України надміру сплачені грошові зобов`язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов`язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.
Відповідно до пп.17.1.10 п.17.1 ст.17 ПК України платник податків має право на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.
Підстави та умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені встановлені статтею 43 ПК України.
Як передбачено п.43.1 ст.43 ПК України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
Відповідно до п.43.3 ст.43 ПК України обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.
Згідно з п.43.4 ст.43 ПК України платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.
Відповідно до п.43.5 ст.43 ПК України контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.
Згідно з п.43.6 ст.43 ПК України повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані.
Алгоритм дій державних органів та їх взаємовідносини в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань регламентовано також Порядком взаємодії органів державної податкової служби, місцевих фінансових органів та органів Державного казначейства України в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань, затверджений, відповідно до статті 43 ПК України наказом Міністерства фінансів України від 15.12.2015 №1146 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31.12.2015 за №1679/28124; чинний на час виникнення переплати; далі - Порядок).
За змістом наведених норм платник податків ініціює правовідносини з повернення надміру (помилково) сплачених сум податків шляхом звернення до контролюючого органу із відповідною заявою впродовж 1095 днів від дня надмірної (помилкової) сплати податку із зазначенням напрямку перерахування коштів, а контролюючий орган в установлений пунктом 43.5 статті 43 ПК України строк готує висновок про повернення надміру (помилково) сплачених сум податкових платежів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. При цьому право платника податків на повернення надміру (помилково) сплачених сум податкових платежів залежить від виконання ним податкового обов`язку та відсутності податкового боргу.
Як встановлено з матеріалів справи, позовної заяви та відзиву, вперше позивач звернувся з відповідною заявою про повернення суми надмірно сплачених грошових зобов`язань 04.10.2019 №10001.4-СЛ-14613-1019.
Тобто в термін понад 1095 днів з дати платіжного доручення №3070 від 19.05.2016.
Проте, як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 02.10.2018 в справі №826/18464/16 - статусу надміру сплачених вказані суми набули не одразу після їх сплати, а після декларування позивачем податку на прибуток у меншому розмірі, ніж сума сплачених авансових внесків, що виключало можливість врахування сплачених авансових внесків як податкового зобов`язання з податку на прибуток. Як вірно встановлено судами, цією датою є дата подання податкової декларації з податку на прибуток, в якій зазначена сума прибутку менша за суму сплачених авансових платежів.
Тобто, такого статусу дані суми набули вперше 28.12.2016. В свою чергу, в період з 28.12.2016 до моменту подання вперше заяви про повернення суми надмірно сплачених грошових зобов`язань від 04.10.2019, позивачем не було пропущено строк в 1095 днів, а отже доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.
Також, колегія суддів зазначає, що згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" суд визначив, що "... адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі і поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".
За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду (першої та апеляційної інстанції) достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення на позов та апеляційна скарга, і не довів правомірності своїх дій щодо відмови у повернені суми надмірно сплачених грошових зобов`язань.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  23 липня 2020 року.

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Полотнянко Ю.П.