Постанова        
Іменем  України  
 
23 вересня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 201/11402/18-ц
провадження № 61-9409 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»; 
відповідач - ОСОБА_1 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 
2019 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У жовтні 2018 року акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом 
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовна заява мотивована тим, що 05 жовтня 2007 року між банком 
та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами 
якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 10 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана 
ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг 
і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок 
чого станом на 07 жовтня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 28 438,27 грн, з яких: заборгованості за тілом кредиту - 4 758,04 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 14 209,49 грн; заборгованість за пенею - 7 640,35 грн; штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн; штраф (процентна складова) у розмірі 1 330,39 грн.
Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути 
з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором 
від 05 жовтня 2007року у розмірі 28 438,27 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 29 листопада 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що доданий до позовної заяви витяги з Умов 
та Правил надання банківських послуг і Тарифів банку не містить підпису відповідача, а тому не можуть бути належними, допустимими і достатніми доказами ознайомлення його з вказаними Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, а також погодження сторонами істотних умов кредитного договору у письмовій формі, як це передбачено статтями 207, 1055 ЦК України. Таким чином, банком не доведено факт укладення кредитного договору з відповідачем у порядку, передбаченому законом, доведення до відома останнього положень цього договору та погодження всіх його істотних умов та обґрунтованості розрахунку заборгованості.
Короткий зміст судового постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 
2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05 жовтня 2007 року у розмірі 4 758,04 грн, що складається із тіла кредиту. У решті позову банку відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що банком доведено наявність укладеного між сторонами кредитного договору, проте не доведено факт досягнення між сторонами домовленостей про сплату процентів, комісії та неустойки, що передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, так як вони не містять підпису позичальника, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 жовтня 2007 року шляхом підписання заяви-анкети. При цьому апеляційний суд послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що відповідно до довідки банку 
від 05 жовтня 2007 року про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», яка міститься у матеріалах справи та підписана позичальником, вбачається, що сторони погодили розмір базової процентної ставки за користування кредитом 
у 1,9% на місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів на рік). Разом з тим, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку, а, оскільки строк дії кредитної картки закінчився 05 жовтня 2008 року і заборгованість за процентами згідно розрахунку банку станом на 05 жовтня 2008 року відсутня, то підстав для стягнення процентів відповідно до довідки про умови кредитування немає. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової 
палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2020 року у малозначній справі відкрито касаційне провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та витребувано її матеріали 
із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.
У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року справу за позовом 
АТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди не дослідили належним чином анкету-заяву та інші надані докази й дійшли помилкового висновку про відсутність доказів, що саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку ознайомився відповідач. Сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору, оскільки відповідач був повідомлений про умови кредитування, процентну ставку за користування кредитними коштами 
й інші санкції за порушення умов договору, що зазначено у довідці про умови кредитування, яка підписана позичальником та наявна у матеріалах справи. При цьому, відповідач активно користувалася кредитними коштами 
та частково сплачував заборгованість, що підтверджено випискою 
за рахунком. Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що кредитна картка діяла до 05 жовтня 2008 року, а тому зі спливом строку кредитування припинилося право банку нараховувати проценти. Суд не врахував, що у матеріалах справи міститься довідка банку про видані відповідачеві кредитні картки, з якої вбачається, що первісно видана кредитна картка діяла до останнього дня вересня 2011 року, а тому не зрозуміло, з яких саме міркувань виходив суд апеляційної інстанції, вказуючи, що кредитна картка, яка видана відповідачеві, діяла до 05 жовтня 2008 року. 
Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
05 жовтня 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», 
та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 10 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана 
ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг 
і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг 
(а. с. 13).
У наданій банком довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» від 05 жовтня 2007 року, яка підписана  ОСОБА_1 , зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом (1,9%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні (а. с. 14).
ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок 
чого станом на 07 жовтня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 28 438,27 грн, з яких: заборгованості за тілом кредиту - 4 758,04 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 14 209,49 грн; заборгованість за пенею - 7 640,35 грн; штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн; штраф (процентна складова) у розмірі 1 330,39 грн.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов 
та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку 
АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти 
за користування позиченими коштами та неустойка поділяються 
на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами, заборгованість за пенею, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір 
і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг 
з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов 
та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) 
і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг 
з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».
Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови 
та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження 
№ 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який 
може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (05 жовтня 2007 року)
до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22 жовтня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
З урахуванням наведеного апеляційний суд правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19, яку вірно застосував суд апеляційної інстанції. 
Проте Верховний Суд не може погодитись з іншими висновками апеляційного суду, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. 
Пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог, крім витягу 
з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягу з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, також послався на довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», 
55 днів пільгового періоду» від 05 жовтня 2007 року, яка підписана  ОСОБА_1 . У вказаній довідці зазначено базова відсоткова ставка 
за користування кредитом (1,9%), розмір щомісячних платежів (7%) 
від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні. 
Апеляційний суд врахував вказану довідку, зазначивши, що сторонами погоджено розмір базової процентної ставки за користування кредитом 
у 1,9% на місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів на рік), проте право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування 
кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18. Оскільки строк дії кредитної картки, виданої відповідачу, закінчився 05 жовтня 2008 року, 
а заборгованість за процентами згідно розрахунку банку станом на 
05 жовтня 2008 року відсутня, то підстав для стягнення процентів відповідно до довідки про умови кредитування немає. 
Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у матеріалах справи міститься довідка банку про видані  ОСОБА_1  кредитні 
картки, (а. с. 87), з якої вбачається, що первісно видана кредитна картка відповідачеві діяла до останнього дня вересня 2011 року. 
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Апеляційний суд не навів жодних міркувань, з яких саме встановлених обставин чи доказів він виходив, вказуючи, що кредитна картка, яка видана відповідачеві, діяла до 05 жовтня 2008 року, при тому, що відповідач 
не скористався своїм процесуальним правом участі у процесі та надання пояснень.
Таким чином, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову 
у стягненні процентів за користування кредитним коштами, які визначені 
у довідці про умови кредитування, оскільки невірно визначився з періодом, за який вони підлягають стягненню, та не навів відповідні розрахунки 
з урахуванням встановлених обставини справи відповідно до положень норм ЦК України про позовну давність. 
З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції 
у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то апеляційному суду при новому розгляді справи слід перевірити вищенаведені обставини.
Отже, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий 
розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
Б. І. Гулько
 
Г. В. Коломієць
 
Р. А. Лідовець