ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року	Львів	Справа № 300/607/20 пров. № А/857/7272/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді                                                  Обрізко І.М., 
суддів                                                                      Заверухи О.Б., Онишкевича Т.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Лутчин А.М.,
за участю представника позивача                              Тиніва І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року, прийняте суддею Шумей М.В. о 16 годині 00 хвилин у місті Івано - Франківську у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського Івана Володимировича про визнанння дій протиправними та стягнення коштів,-
                                                               
                                                          встановив :

ОСОБА_1 (надалі -позивач) звернулася з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського Івана Володимировича (надалі - відповідач) про визнання протиправними дій щодо стягнення коштів у розмірі 17736,71 грн. та стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої протиправними діями.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Жаботинський І.В. діяв правомірно, в межах повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», відтак підстав визнавати його дії протиправними немає. Суд також звернув увагу на те, що оцінка дій АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не є предметом даного спору.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що навіть не дивлячись на відсутність вини відповідача в тому, що працівником банку було на власний розсуд виконано платіжні вимоги відповідача, з точки зору закону, це не давало відповідачу жодного права  розпоряджатися коштами, що надійшли в результаті таких дій банку. Правова природа таких коштів залишається незмінною, а тому вони не можуть вважатися такими, що належать боржнику. Звертає увагу на те, що хоча приватний виконавець не несе відповідальності за дії фінансових установ, проте, він у будь якому випадку повинен забезпечити дотримання законності під час здійснення ним виконавчих дій, в тому числі не вчиняти дій по розподілу коштів у виконавчому провадженні, які надійшли на  його банківський рахунок не від боржника, а від третіх осіб.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 14.08.2019 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження №59811967 з примусового виконання виконавчого листа №200/16684/17 виданого Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» інфляційних втрат за період 01 жовтня 2014 року по 31 березня 2015 року у розмірі 5788783,22 грн. та трьох відсотків річних за період 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2014 року в розмірі 163384,62 грн.
В ході виконавчого провадження приватний виконавець направив запит до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо надання інформації про наявні рахунки боржника. 
У відповіді на запит в листі від 20.11.2019 року №20.1.0.0.0/7-191101/142 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначив, що боржник станом на 13.11.2019 року має наступні відкриті рахунки:
-           НОМЕР_1 
-           НОМЕР_2 
-           НОМЕР_3 
05.12.2019 року приватним виконавцем до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» були направлені платіжні вимоги №59811967-1, №59811967-2, №59811967-3 на примусове списання коштів боржника, ОСОБА_2 , з вищезазначених рахунків.
06.12.2019 року вказані платіжні вимоги були опрацьовані та повернуті приватному виконавцю із відміткою про їх виконання. Відповідно до інформації, зазначеній на платіжних вимогах, з боржника були списані кошти в такому розмірі:
-          з рахунку НОМЕР_1 - 11 065 грн. 43 коп.;
-          з рахунку НОМЕР_2 - 2 799 грн. 60 коп.;
-          з рахунку НОМЕР_3 - 3 871 грн. 68 коп.
Загальна сума коштів, які були списані за трьома платіжними вимогами ОСОБА_2 становить 17736,71 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
Згідно частини 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 21 частини статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний, зокрема, отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.
Відповідно до частини 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Судом із матеріалів справи встановлено, що на запит приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Жаботинського І.В. про всі рахунки ОСОБА_2 , АТ КБ «ПРИВАТБАНК» листом від 20.11.2019 року №20.1.0.0.0/7-191101/142 проінформовано про наявність в останнього трьох рахунків, зокрема, НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 (а.с.37).
05.12.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Жаботинським І.В. направлено до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» платіжні вимоги №59811967-1, №59811967-2, №59811967-3 щодо стягнення із зазначених вище рахунків ОСОБА_2 зобов`язань у сумі 6547384,62 грн. (а.с.38-40).
Однак, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання платіжних вимог №59811967-1, №59811967-2, №59811967-3 платіжними дорученнями від 06.12.2019 року №J1206FE4XL, №J1206FA27M, №J1206FEUWS стягнуло замість з ОСОБА_2 - з ОСОБА_1 зобов`язання в сумі 17736,71 грн. (а.с.41-43).
Відтак, враховуючи наведене вище, суд не вбачає протиправності у діях саме відповідача, відтак погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що приватний виконавець діяв відповідно Закону України «Про виконавче провадження», тому відсутні підстави для задоволення позову.
Судом першої інстанції вірно звернута увага, що оцінка дій АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не є предметом спору. Однак, це не позбавляє позивача права на звернення до суду із позовом про відшкодування АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  завданої шкоди. 
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Судом враховується, що згідно п. 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в цілому суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Керуючись ст.ст. 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
                                                           постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року у справі № 300/607/20 -  без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повний текс судового рішення складено 28.08.2020 року