ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3147/19                                                  Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Кушнова А.О., 
                                                                                                                                    Суддя-доповідач Кобаль М.І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Степанюка А.Г., Файдюка В.В.,
при секретарі                                   Горяіновій Н.В.
за участю 
представника позивача:             Шевченко Н.В.
представника відповідача:         Мікеш С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ірпінської міської ради Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ірпінської міської ради Київської області про  визнання протиправними та скасування наказу та рішення, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Ірпінської міської ради Київської області (далі по тексту - відповідач, Ірпінська міська рада) в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника відділу містобудування та архітектури Ірпінської міської ради № 55 від 03 квітня 2019 року про скасування містобудівних умов та обмежень №0098-05-2016 від 13.05.2016, наданих ОСОБА_1 , на забудову земельних ділянок загальною площею 0,3500 га в АДРЕСА_1, АДРЕСА_4 для проектування об`єкту « 72-квартирний житловий будинок із вбудованими нежитловими приміщеннями»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради про скасування реєстрації Декларації про початок виконання будівельних робіт КС №083161441252 від 20.05.2016 року та звернення до Державної архітектурно-будівельної інспекції України щодо виключення записів з Єдиного реєстру про реєстрацію вказаної декларації.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року значений позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , на підставі договорів дарування, є власником земельних ділянок з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а саме:
- земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210900000:01:048:0131, по АДРЕСА_2;
- земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210900000:01:048:0121, по АДРЕСА_4;
- земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210900000:01:048:0099, по АДРЕСА_1 .  
Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради №95/5 затверджені містобудівні умови та обмеження №0098-05-2016 від 13.05.2016 року на забудову ОСОБА_1 земельних ділянок загальною площею 0,3500 га в АДРЕСА_1, АДРЕСА_4 для проектування об`єкту « 72-квартирний житловий будинок із вбудованими нежитловими приміщеннями».
23.06.2016 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради затверджена Декларація про початок виконання будівельних робіт КС №083161441252, якою ОСОБА_1 надано право розпочати будівництво будинку, загальна площа якого відповідно до проектної документації складає 7920,39 кв.м.; кількість квартир у будинку - 72 шт.; загальна площа квартир - 5448,8 кв.м.; житлова площа квартир - 2524,02 кв.м.
Тобто, будівництво 72-квартирного житлового будинку із вбудованими нежитловими приміщеннями позивачем було розпочато на власних земельних ділянках, після затвердження 23.06.2016 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Декларації про початок виконання будівельних робіт КС №083161441252, а тому підстави  вважати це будівництво самочинним відсутні.
03.04.2019 року наказом начальника відділу містобудування та архітектури Ірпінської міської ради  №55 скасовані містобудівні умови та обмеження №0098-05-2016 від 13.05.2016 року, надані ОСОБА_1 на забудову земельних ділянок загальною площею 0,3500 га в АДРЕСА_1, АДРЕСА_4 для проектування об`єкту « 72-квартирний житловий будинок із вбудованими нежитловими приміщеннями» (а.с.105).
Підставою для прийняття вказаного рішення стало повідомлення Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради №0304/4 від 03.04.2019 року, відповідно до змісту якого замовником будівництва ОСОБА_1 здійснено самовільне захоплення земельної ділянки комунальної власності площею 0,0026 га, яка межує із земельною ділянкою кадастровий номер 3210900000:01:048:0121, що належить ОСОБА_1 . 
Відповідно до акту №03042019/1 від 03.04.2019 року, складеного Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради, за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт,  зроблено висновок, що заїзд на паркінг збудований поза межами земельної ділянки кадастровий номер 3210900000:01:048:0121, яка належить ОСОБА_1 , та здійснено самовільне захоплення земельної ділянки комунальної власності площею 0,0026 га, яка межує із вказаною земельною ділянкою.
Висновок про самовільне захоплення земельної ділянки, викладений в акті №03042019/1 від 03.04.2019 року, був зроблений Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт відповідно до повідомлення Комунального підприємства Ірпінської міської ради «Ірпінське земельно-кадастрове бюро» до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради №17/19 від 29.03.2019 року.
Так, відповідно до змісту вищевказаного висновку, перевірка залученими Інспекцією геодезистом та землевпорядником відбулася на об`єкті, за адресою: АДРЕСА_7, АДРЕСА_8, тоді як земельні ділянки позивача розташовані по АДРЕСА_1, АДРЕСА_4 .
04.05.2019 року, на підставі акту №03042019/1 від 03.04.2019 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради, була скасована реєстрація Декларації про початок виконання будівельних робіт серії КС №083161441252 від 23.06.2016 року на об`єкт « 72-квартирний будинок з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями», за адресою: АДРЕСА_1, АДРЕСА_4 та внесено звернення до Державної архітектурно-будівельної інспекції України щодо виключення записів з Єдиного реєстру про реєстрацію вищезазначеної декларації (а.с.8). 
Вважаючи вказані наказ та рішення відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду належних доказів, які б свідчили про правомірність прийняття постанов про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, скасування містобудівних умов та обмежень та скасування декларації про початок виконання будівельних робіт.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини, регулюються Конституцією України, Законом України  «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI (далі по тексту - Закону №3038-VI) та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства, у відповідності до Указу Президента України від 08 квітня 2011 року № 439/2011, є Державна архітектурно-будівельна інспекція України.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 №294 (далі - Положення № 294) державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад і територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
Основним завданням Держархбудінспекції є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення в межах повноважень, визначених законом, державного архітектурно-будівельного контролю за дотриманням замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт (п.3 Положення №294).
Пунктом 7 Положення №294 встановлено, що Держархбудінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо через апарат та свої територіальні органи.
Відповідно до п. 1 положення про Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради (Додаток 1 до рішення Ірпінської міської ради № 120-4-VII від 23.11.2015 року), Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради є виконавчим органом Ірпінської міської ради з питань державного архітектурно-будівельного контролю (зі статутом відділу міської ради).
Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради є виконавчим органом Ірпінської міської ради з питань здійснення повноважень, передбачених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» є підконтрольна Держархбудінспекції (пп.2 п. 1 вказаного Положення).
З огляду на те, що Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради є виконавчим органом Ірпінської міської ради, є спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури, який входить до структури  Ірпінської міської ради, а тому остання є належним відповідачем в даній справі.
Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 4 Закону №3038-VI встановлено, що об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.
Частиною 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 
1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 
2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 
3) затвердження проектної документації; 
4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 
5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 
6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Відповідно до ч.8 статті 29 Закону №3038-VI містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.
Відповідно до абзаців 3-6 ч.8 статті 29 Закону №3038-VI скасування містобудівних умов та обмежень здійснюється: 
1) за заявою замовника; 
2) головними інспекторами будівельного нагляду в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду у разі невідповідності містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам; 
3) за рішенням суду.
У разі скасування в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду або за рішенням суду містобудівних умов та обмежень посадові особи відповідного уповноваженого органу містобудування та архітектури несуть відповідальність згідно із законом.
Статтею 29 цього Закону встановлено хронологічний перелік етапів проектування та будівництва об`єктів: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Вказаною нормою закону    визначено, що основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.
Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі. Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.
Спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
До містобудівних умов та обмежень можуть включатися вимоги щодо архітектурних та інженерних рішень. Склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.
За змістом статей 34 та 36 Закону №3038-VI право замовника на виконання будівельних робіт на об`єкті ІІ категорії складності виникає після реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт.
Порядок виконання будівельних робіт затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» (далі - Порядок).
Положеннями пункту 2 цього Порядку передбачено, що будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію, та реєстрації відповідною Інспекцією декларації (щодо об`єктів будівництва, що належать до I - III категорії складності).
Так, ст. 36 Закону № 3038-VI визначає, зокрема, порядок та підстави скасування декларації про початок виконання будівельних робіт, а також порядок і підстави для скасування її реєстрації.
За правилами, закріпленими у вказаній нормі, право на початок виконання будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, може бути скасовано відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у разі: 
1) подання замовником заяви про скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт; 
2) отримання відомостей про ліквідацію юридичної особи, що є замовником; 
3) встановлення під час перевірки порушень вимог містобудівної документації, містобудівних умов та обмежень, невідповідності об`єкта будівництва проектній документації на будівництво такого об`єкта, вимогам будівельних норм, стандартів і правил, порушень містобудівного законодавства у разі невиконання вимог приписів посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю.
Правила скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт деталізовані в пункті 14 Порядку, згідно з яким у разі виявлення Інспекцією недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню Інспекцією.
Отже, реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт може бути скасована лише за умови, якщо буде встановлено наявність у такій декларації недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом.
При цьому, недостовірність даних може проявитись у тому, що інформація, яка зазначена в декларації, не відповідала дійсності на час подання такої, а також у разі наявності розбіжностей між зазначеними в ній даними. 
Водночас, передумовою такого скасування є виявлення у об`єкта будівництва ознак того, що він будується самочинно. 
Наслідки у вигляді скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт можуть застосовуватись уповноваженим органом виключно у разі повідомлення в цій декларації недостовірних відомостей, які дають підстави вважати об`єкт самочинно збудованим. 
Відтак, за умови встановлення достовірності відомостей, зазначених замовником у декларації, чи відсутності підстав вважати об`єкт будівництва самочинно збудованим, або ж відсутності зв`язку між вказаними у такій декларації недостовірними даними із обставинами, які свідчать про самочинність відповідного будівництва, скасування реєстрації відповідної декларації не допускається.
Відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи,  під час складання акту №25092017/2 від 25.09.2017 року, складеного Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради, за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт, встановлено, що порушень під час будівництва 72-квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1, АДРЕСА_4 не виявлено. 
Згідно акту готовності об`єкта до експлуатації на основі проведення технічного обстеження 72-квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , складеного ТОВ «Бюро технічної інвентаризації «Альтернатива» від  29.10.2019 року, загальний відсоток готовності об`єкта нерухомості складає 100 відсотків, об`єкт нерухомості підлягає введенню в експлуатацію.
Відповідно до зведеного плану земельної ділянки по вул. Пушкінській, 25-б в м. Ірпінь, складений КП «Ірпінське земельно-кадастрове бюро» на замовлення Ірпінської міської ради, будівлі і споруди знаходяться в межах земельної ділянки 3210900000:01:048:0121, поза межами ділянки на 4,79 м знаходиться «в`їзд на паркінг»
Аналогічні дані вбачаються із горизонтальної зйомки, проведеної ТОВ «Бучанське ЗКБ» 2019 року, згідно якої розміри будівель та споруд, розміщених по вул. Чехова, 6-г, 6-е, вул. Пушкінській, 25-б в місті Ірпінь, знаходяться в межах земельних ділянок, які належать ОСОБА_1 , за межами цих ділянок розміщений «в`їзд на паркінг».
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що «в`їзд на паркінг» не відноситься до об`єктів будівництва, які  визначені абз.5 ч.1 ст.4 Закону № 3038-VI, згідно якого об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.
Отже, внаслідок позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, органом державного архітектурно-будівельного контролю не були встановлені обставини, що свідчили б про невідповідність містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам та давали б законні підстави для скасування містобудівних умов та обмежень №0098-05-2016 від 13.05.2016 року та скасування реєстрації Декларації про початок виконання будівельних робіт КС №083161441252 від 23.06.2016 року.
З огляду на зазначене та з урахуванням ступеню готовності будинку, який належить ОСОБА_1 на праві власності, скасування містобудівних умов та обмежень і скасування реєстрації Декларації про початок будівельних робіт є порушенням законних прав та інтересів позивача, відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства.
Щодо порушення позивачем права відповідача на спірну земельну ділянку, а саме місце «в`їзду на паркінг», відповідач не позбавлений можливості звернутисяя до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю в порядку цивільного судочинства із залученням до справи як відповідача фізичної особи - власника майна (земельної ділянки), яка межує із земельною ділянкою комунальної власності.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 815/7121/14; від 13 червня 2018 року у справі № 816/421/17 та від 11.09.2019 у справі №815/4789/16.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на зазначені вище правові норми та встановлені судом обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржувані наказ та рішення відповідача є протиправними та підлягають скасуванню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 1, пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
При цьому, колегією суддів апеляційної інстанції враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.
У даному випадку, суд апеляційної інстанції погоджує обраний судом першої інстанції спосіб захисту права позивача шляхом скасування оскаржуваних наказу та рішення.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною першої  статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
В межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п.74 рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року «MALTZAN and Others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.
Таким чином, ст.1 зазначеного Протоколу №1 слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.
Тобто, в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави суду для висновку, що оскаржувані наказ та рішення є протиправними, що дає законні правові підстави  для їх скасування та задоволення позовних вимог.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -       

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ірпінської міської ради Київської області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          А.Г. Степанюк

                                                                                                             В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 16.07.2020 року