П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/2092/20	
                                                                                                                    
                                                                                                                          Головуючий в І інстанції: Єфіменко К.С.
                                                                                         Дата та місце ухвалення рішення: 05.05.2020 р. м. Одеса
          
                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                 судді-доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                                   судді – Стас Л.В.
                                                                   судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня                  2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо перерахунку розміру пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону України від 9 квітня 1992 року                    № 2262-ХІІ з розрахунку 55 відсотків відповідних сум грошового забезпечення, а також за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 відсотка відповідних сум грошового забезпечення та нарахуванню і виплати не отриманих сум пенсії відповідно статті 55 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату розміру пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ з розрахунку 55 відсотків відповідних сум грошового забезпечення, а також за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 відсотка відповідних сум грошового забезпечення, у загальному розмірі 72% відповідних сум грошового забезпечення, починаючи з 01 серпня 1998 року по березень 2020 року, з урахуванням проведених виплат.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заявлений позов, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.
Представником відповідача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач був звільнений зі служби в ОВС (згідно наказу ректора Одеського інституту внутрішніх справ від 29.07.1998 року № 67 о/с), підстава звільнення відповідно п. «б» ст. 64 (у запас, через хворобу) Положення про проходження служби рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України.
Позивачу 29.07.1998 року було призначено пенсію за вислугу років відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 68% відповідної суми грошового забезпечення.
03.02.2020 року позивач звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з вимогою провести перерахунок та нарахування пенсії, починаючи з моменту її призначення у розмірі 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення та за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення відповідно до пункту «а» частини першої ст. 13 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, тобто, у розмірах встановлених законодавством, що діяло у час виникнення права на пенсію та виплатити відповідно ст. 55 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ заборговані суми пенсії з моменту її призначення.
Листом від 17.02.2020 року за № 907-846/Ц-02/8-1500/20, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомило позивача, що пенсія призначена у розмірі 68% відповідних сум грошового забезпечення (за 20 років - 50 процентів та за 6 років - 18 процентів). Пенсія виплачується згідно чинного законодавства в розмірі 68% грошового забезпечення відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач звільнений з військової служби в запас, а не у відставку, він не має права на обчислення його пенсії з розрахунку 55% відповідних сум грошового забезпечення.
З урахуванням наведеного та з огляду на встановлені у суді обставини, суд першої інстанції зазначив про правомірність дій відповідача щодо відмови у визначенні пенсії позивача у розмірі 55 відсотків відповідних сум грошового забезпечення.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.
У відповідності до п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 09.04.1992 року № 2262-XII (чинного та в редакції на момент призначення позивачу пенсії) пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.
Таким чином, за правилами п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 09.04.1992 року № 2262-XII (чинного та в редакції на момент призначення позивачу пенсії) підставою для призначення пенсії у розмірі 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення є факт звільнення особи офіцерського складу, прапорщика і мічмана, військовослужбовця надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають вислугу 20 років і більше: «у відставку за віком або за станом здоров`я», що повністю спростовує доводи апелянта про відсутність наведених умов.
В свою чергу, згідно п. 62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР                    від 29.07.1991 року № 114, в редакції на час звільнення позивача з ОВС, звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться: 
а) у запас Збройних Сил СРСР (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб,  які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби; 
б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку). 
При цьому, згідно пп. «б» п. 64 вказаного Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік):                б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії.
Разом з цим, за правилами п. 65 цього ж Положення особи рядового і начальницького складу звільняються зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку): 
а) за віком - при досягненні граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання; 
б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби за рішенням військово-лікарської комісії.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, наказом ректора Одеського інституту внутрішніх справ від 29.07.1998 року № 67 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ на підставі наведених вимог підпункту «б» пункту 64 (у запас, через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Таким чином, враховуючи те, що позивача звільнено зі служби на підставі пп. «б» п. 64 Положення № 114 (через хворобу), саме в запас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відмова відповідача у здійсненні перерахунку пенсії позивача за вислугу років на підставі п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»                  від 09.04.1992 року № 2262-XII (чинного та в редакції на момент призначення позивачу пенсії) в розмірі 55 процентів відповідної суми грошового забезпечення є правомірною.
Посилання апелянта на те, що терміни «у запас» та «у відставку», що застосовуються у наказах про звільнення не стосуються дії вказаного Закону № 2262-XII колегія суддів вважає безпідставними та такими, що засновані на помилковому тлумаченні наведених вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства. Так, колегія суддів наголошує, що Закон України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 09.04.1992 року № 2262-XII (в редакції на момент призначення позивачу пенсії) визначає, зокрема, умови призначення пенсії за вислугу років, розмір пенсії, в тому числі, в залежності від підстав звільнення осіб зі служби в органах внутрішніх справ. В свою чергу, порядок і підстави звільнення рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано, вирішуючи справу, виходив з підстав звільнення позивача з ОВС згідно наведеного Положення № 114, що визначені у наказі про його звільнення, а саме: пп. «б» п. 64 (у запас, через хворобу).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін. 
Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 30.07.2020 р.

        Суддя-доповідач:                                                                      Л.П. Шеметенко

         Суддя:                                                                                        Л.В. Стас  

         Суддя:                                                                                        І.О. Турецька