Головуючий І інстанції: Панченко О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 р. 	Справа № 520/12054/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Бершова Г.Є.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2020, м. Харків, 61022 по справі № 520/12054/19
за позовом             ОСОБА_1  
до            Державної міграційної служби України      третя особа            Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області 
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.10.2019 року №373-19; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він громадянин Ліванської Республіки, звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. На що отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області №102 від 06.11.2019, в якому зазначалось про те, що відповідно до ст.6 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.-п.1 чи 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 29.10.2019 року №373-19. Позивач вважає таке рішення ДМС України необґрунтованим та таким, що не відповідає Конвенції про статус біженців та чинному законодавству України. 
Рішенням  Харківського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Позивач, не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до статті 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач - громадянин Республіки ОСОБА_4 , 10.01.2019 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява), у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань та ув`язнення внаслідок проведення бойових дій на території сусідньої держави - Сирії.
В підтвердження обґрунтованості звернення за захистом в Україні позивач надав ГУ ДМС в Харківській області наступні документи: оригінал закордонного паспорту №RL0150992 виданого 29.08.2003 року, оригінал паспорту  серії НОМЕР_1 , виданого 05.08.2011 Генеральним управлінням з питань спільної безпеки Ліванської Республіки, переклад паспорту  №RL2089743 з англійської на українську мову, інформація про країну походження, фото, заяву від ОСОБА_5 , від 30.12.2018 разом з копією її паспорту, заяву від ОСОБА_6 від 02.01.2019 разом з її копією паспорту, заява начальника ГУ ДМС у Харківській області Тимонова О. від 09.01.2019, медична довідка Клініки САНа від 10.10.2016, медична довідка від Клініки Інтермед від 09.09.2015, договір оренди квартири, копія свідоцтва про народження виданого 25.08.2003.
Під час процедури розгляду заяви стосовно позивача встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Республіки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце народження - м. ОСОБА_8 , Східна область, Республіка Ліван, місце проживання - ОСОБА_9 ; за національністю - араб; за віросповіданням - мусульманин; холостий; звільнений від проходження військової служби в країні своєї громадянської належності у зв`язку з тим, що був студентом та навчався.
24.09.2003 легально, повітряним шляхом перетнув кордон України в аеропорту Бориспіль, з метою навчання в Фармацевтичній академії м. Харкова.
В 2004 році вступив до Харківського медичного університету, в 2009 році перевівся до Сумського державного університету, з якого був відрахований у 2010 році.
У 2011 році ОСОБА_2 повернувся до Лівану в м. ОСОБА_9 , де за словами заявника на співбесіді зі співробітником ГУ ДМС України в Харківській області 30.01.2019 року, разом зі своєю родиною допомагав сирійським біженцям. Через неспокійну ситуацію на кордоні з Сирією родина заявника переїхала до м. Тріпполі, де прожили 2 тижні. Через те, що батьку заявника стало відомо про існування списку осіб, які допомагали біженцям з Сирії, складеного алавітами та представниками угрупування Хезболлах, в якому також було ім`я заявника, батько та мати заявника переїхали до м. Аккар, а дітей, в тому числі ОСОБА_2 , відправили до м.Бейрут.
Заявник повернувся в м. Харків в жовтні 2011 року за запрошенням на навчання Харківського політехнічного інституту, однак, навчання не проходив.
З жовтня 2011 року по 2014 рік позивач працював кухарем у кафе "Фаст-Фуд", з 2014 по 2018 рік працював на ринку "Барабашово", з 2018 - кухарем.
За комп`ютерними обліками Головного управління ДМС у Харківській області значиться громадянин Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні від 01.10.2012 серії ХР№9888/2012 строком дії до 01.10.2013 за клопотанням УНВЦ "Укретехпрогрес". Знятий з обліку у зв`язку з відрахуванням згідно наказу №92-и від 10.10.2013.
З метою продовжити термін перебування на території України заявник у нелегальний спосіб поставив у свій паспортний документ № НОМЕР_2 на сторінці 11 відповідний штамп про продовження терміну перебування до 20.09.2014 року №604, нібито проставлений Первомайським РВ УДМС України у Миколаївській області.
Згідно з інформацією Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області від 21.01.2019 громадянин Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Первомайського РВ УДМС із заявою про продовження строку перебування на території України у 2014 році не звертався. Одночасно поінформовано, що протягом 2014 року до Первомайського РВ УДМС із заявами про продовження строку перебування в Україні звернулось 80 осіб, що не відповідає №604/1, вказаного у штампі продовження. Крім того, на печатці, якою завіряється штамп продовження строку перебування ІГ та ОБГ міститься код підрозділу Первомайського РВ УДМС - 48.14.1, що суперечить коду в печатці, якою завірений штамп в даній копії паспортного документу.
У цьому ж паспортному документі (№RL2089743) на сторінці 9 проставлений штамп 01.10.2013 року Джанкойського УДМС України в АР Крим про продовження терміну перебування до 20.05.2014 року.
За результатами висновку експертного дослідження Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз від 19.03.2019 №7/8 встановлено, що відбиток прямокутникового штампу на сторінці 9 отриманий шляхом нанесення окремих фрагментів рядків, рамки та тексту за допомогою фрагментів кліше, а не одним кліше з відповідним змістом, що є порушенням технології нанесення даного відбитку штампу. Вищезазначені ознаки дозволяють зробити висновок, що в паспортному документі №RL2089743 відбиток круглої печатки на сторінці 9 та відбиток круглої печатки на сторінці 11 можливо нанесені за допомогою печаток кустарного виготовлення.
Колегія суддів зазначає, що з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 звернувся до Головного управління ДМС у Харківській області 10.01.2019, лише через 8 років після перетину державного кордону України, та 6 років та 2 місяці нелегального  перебування на території України.
З матеріалів справи вбачається, що ні позивач, ні члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціях участі не брали.  Не має жодних доказів та документів, які би підтверджували факти переслідування або погрози переслідування. 
Враховуючи вищевикладену інформацію щодо позивача можна дійти висновку, що останній залишив територію Республіки Ліван добровільно, без будь-яких затримань та проблем в пропускному пункті аеропорту республіки Ліван, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.
Головним управлінням міграційної служби України в Харківській області заява позивача була прийнята до розгляду, з позивачем проведена співбесіда, що підтверджується копією протоколу співбесіди від 30.01.2019 року №2019 КН 0004 (а.с.60-66), та протоком співбесіди від 01.03.2019 року №2019 КН 0003 (а.с.67-71)   наявними в матеріалах справи.
Зі змісту висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУДМС України в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі №2019КН0003 громадянина Республіки ОСОБА_7 ОСОБА_2 від 29.09.2019 року (а.с.88-107), повністю спростовується твердження, викладені в позовній заяві щодо не перевірки відповідачем в повному обсязі інформації про країну походження позивача та не надання аналізу джерел інформації.
Таким чином, відповідно до зазначених висновків аналізом матеріалів особових справ позивача встановлено, що причини та обставини, за яких заявник покинув країну громадянської належності не є такими, що підпадають під перелік підстав для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
За результатами розгляду матеріалів справи позивача Державною міграційною службою України прийнято рішення від 29.10.2019 року №373-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки ОСОБА_7 ОСОБА_2 , на підставі абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, що міститься в матеріалах справи (а.с.108).
Повідомленням №102 від 06.11.2019 року позивача сповіщено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.109).
Не погодившись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України  від 29.10.2019 року №373-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки ОСОБА_7 ОСОБА_2 , прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, а тому адміністративний позов є необгрунтований та задоволенню не підлягає.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VI .
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
Пунктом 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина  сьома статті 7 Закону №3671-VI).
Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником (частина друга статті 9 Закону №3671-VI).
Частиною шостою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.
Згідно із частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2)  наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Таким чином, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, затверджено "Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" (далі - Правила).
Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1)  визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Колегія суддів звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.
При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.
Так, як вбачається із пояснень, які позивач надав під час співбесіди, причиною небажання ОСОБА_2 повертатися в країну громадянської належності є його побоювання через нестабільну обстановку в країні та можливість переслідування членами партії "Хезболла"  за допомогу біженцям-сирійцям, крім того, існують побоювання переслідування зі сторони салафітів з ОСОБА_10 , які вербували молодих людей з метою відправки на війну з Сирією.
При цьому, ані під час анкетування, ані під час проведення співбесід позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.
Крім того, під час проходження співбесіди позивач  вказав, що до нього не застосовувалось фізичне насилля на території Лівану, також повідомив, що в Лівані проживають його рідні, зокрема, батьки та рідний брат ОСОБА_11 , який працює в компанії, яка займається ремонтом ліфтів, їх життю нічого не загрожує.
З вищевикладеного слідує, що позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.
При цьому, з матеріалів особової справи вбачається, що позивач метою звернення до міграційного органу вказує: "отримання документу про легальне проживання на території України".
Таким чином, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернулась не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.
Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).
Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі №825/608/17 (№К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Колегія суддів зазначає, що заявлена позивачем інформація стосовно конфлікту в країні походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.  Твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Лівані особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, він не зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної або соціальної групи.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про факт переслідування на території Лівану з будь-яких мотивів позивачем не наведено.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Лівані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Також, матеріали міграційної справи ОСОБА_2 та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Державної міграційної служби України  від 29.10.2019 року №373-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки ОСОБА_7 ОСОБА_2 , прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.
Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78  цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315    КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Статтею 316 КАС України    визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.  
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 по справі № 520/12054/19  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач 		Г.Є. Бершов 	
Судді	   	В.В. Катунов    І.М. Ральченко