ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 923/270/20	
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:
Головуючого судді: Головея В.М.
Суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Станкова І.М., 

за участю представників сторін:
від ФОП  Зюзькіна В. П.  -  Орехов С.А. (адвокат), 
від ПрАТ «Херсонський хлібокомбінат» -  не з`явився, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  Фізичної особи-підприємця Зюзькіна Валентина Петровича  та Приватного акціонерного товариства «Херсонський хлібокомбінат»
на рішення Господарського суду Херсонської області від 08.07.2020
у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Зюзькіна Валентина Петровича
до Приватного акціонерного товариства «Херсонський хлібокомбінат»
про стягнення 410    759, 45 грн.
та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Херсонський хлібокомбінат»
до Фізичної особи-підприємця Зюзькіна Валентина Петровича
про визнання недійсними деяких положень договору,-

ВСТАНОВИЛА:

          В березні 2020 року Фізична особа-підприємець Зюзькін Валентин Петрович (далі - ФОП Зюзькін В.П., позивач) звернувся до Господарського суду Херсонської області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Херсонський хлібокомбінат» (далі - Товариство, відповідач) про стягнення 410  759,45 грн. заборгованості. 
Позов обґрунтований тим, що між сторонами був укладений договір про надання послуг з перевезення вантажу, в порушення умов якого відповідач не розрахувався з позивачем за своєчасно надані послуги, у зв`язку з цим, позивач на основну суму боргу на підставі ст. 625 ЦК України нарахував 3% річних. 
Крім цього, в травні 2020 року Товариство звернулось до суду першої інстанції із зустрічним позовом до ФОП Зюзькін В.П., в якому просило визнати недійсним з моменту укладення п. 4.4. розділу 4 «Порядок розрахунків і плата за перевезення вантажу», який передбачає, що відправник здійснює оплату за перевезення перевізником на умовах відстрочки платежу 10 банківських днів з дати підписання акта приймання-передачі наданих послуг договору про надання послуг перевезення вантажу № 1010 від 10.10.2018. 
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що положення спірного договору в частині здійснення оплати на підставі актів приймання передачі послуг суперечить чинним нормам законодавства України, оскільки остаточний розрахунок за перевезення вантажів у даному випадку повинен здійснюватися на підставі належним чином оформлених спеціальних товарно-транспортних накладних. 
Рішенням Господарського суду Херсонської області від 08.07.2020  первісний позов задоволено частково, стягнуто з Товариства на користь ФОП Зюзькіна В.П. суму основного боргу в розмірі 209  666,25 грн., суму 3% річних у розмірі 2  323,88 грн. та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3  179,85 грн. В іншій частині позовних вимог первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено у повному обсязі. 
Рішення мотивовано тим, що строк дії Договору сторони встановили до 31.12.2019, договір не був пролонгований, у зв`язку з цим суд задовольнив первісний позов в частині 209  666,25 грн., тобто заборгованість Товариства за надані послуги ФОП Зюзькіна В.П. в період дії укладеного між сторонами договору, та відмовив у задоволенні позову в частині стягнення 198  105,50 грн., оскільки позивач надав відповідачу послуги на вказану суму в період з 01.01.2020 по 24.02.2020, коли договір укладений між сторонами у справі припинив свою дію. 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, господарський суд зазначив, що у разі наявності заперечень щодо окремих умов договору, ПрАТ «Херсонський хлібокомбінат» мав право не підписувати цей договір та скласти протокол розбіжностей з подальшим направленням його іншій стороні, чого позивачем за зустрічним позовом зроблено не було.  Крім цього, позивач за зустрічним позовом надані відповідачем послуги з перевезення отримав, від надання цих послуг не відмовився, здійснював часткову оплату за отримані послуги, підписав акт звірки розрахунків, що свідчить про фактичне виконання спірного Договору.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ФОП Зюзькін В.П. звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позову, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ФОП Зюзькіна В.П. повністю. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки викладені в рішенні господарського суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим документам.  
Апелянт вважає, що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. 
Оскільки, Товариство після спливу строку дії договору фактично не припинило користуватись послугами з перевезення ФОП Зюзькіна В.П., то на думку останнього, такі дії  можна визнати  конклюдентними. 
Крім цього, скаржник зазначає, що судом було встановлено факт підписання акту звіряння взаєморозрахунків посадовою особою відповідача на всю суму боргу яка була  заявлена позивачем за первісним позовом. 
Також, не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Товариство звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, ухвали нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, судом неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що потягло ухвалення неправильного рішення у справі.
Так, апелянт акцентує увагу, що Договір про надання послуг перевезення ватажу від 10.10.2018 та первинні бухгалтерські документи, які наявні в матеріалах справи,  було підписано особою, яка не мала відповідних повноважень, а саме заступником голови правління з інженерно-технічних питань. Однак, згідно положень статуту, договори підписує голова правління. 
На думку скаржника, положення спірного договору про те, що оплата здійснюється на підстав актів приймання-передачі послуг суперечить ЦК України, що в силу ч. 1 ст. 203 ЦК України є недійсним, при цьому Товариство вважає, що належним документом на підставі якого здійснюється оплата за надані послуги є товарно-транспортна накладна. 
Представник Товариства в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час і місце розгляду справи, про поважні причини неявки суд не повідомив та правами, наданими ст. ст. 42, 46 ГПК України, не скористався.
Проте, така неявка представника сторони  не перешкоджає розгляду скарги, оскільки, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про призначення справи до розгляду, явка представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріали справи дають можливість розглянути скаргу по суті. 
Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на те, що всі сторони належним чином повідомлене про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку про розгляд справи за відсутності представника Товариства. 
В судовому засіданні представник ФОП  Зюзькіна В. П. підтримав апеляційну скаргу позивача за первісним позовом та просив суд рішення скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову, в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі. 
Обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2018 року між ФОП Зюзькіним В. П. (перевізник) і Товариством  (відправник) був укладений договір № 1010 про надання послуг з перевезення вантажу, за умовами якого перевізник взяв на себе зобов`язання в порядку та на умовах, визначених цим Договором, доставляти автомобільним транспортом довірений йому Відправником вантаж (згідно із транспортною накладною) з місця відправлення, до пункту призначення, і видавати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі (працівнику магазину) (надалі іменується «вантажоодержувач»), в свою чергу Відправник бере на себе зобов`язання оплачувати перевезення вантажу (п.1.1 Договору).
Розрахунки між Перевізником і Відправником здійснюються у безготівковій формі після погодженого обома Сторонами акта приймання-передачі наданих послуг. Загальна вартість послуг складається з вартості всіх послуг, наданих Перевізником Відправникові, підтверджених актами приймання-передачі наданих послуг (п.4.1. Договору).
Відправник здійснює оплату за перевезення Перевізником на умовах відстрочки платежу - 10 банківських днів з дати підписання акта приймання-передачі наданих послуг (п.4.4. Договору).
Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін. Укладення цього Договору підтверджується складенням перевізного документа відповідно до вимог чинного в Україні законодавства (п.7.1.Договору).
Строк цього Договору становить до « 31» грудня 2019 року (п.7.2. Договору).
Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п.7.3. Договору).
Доказів про відмову від договору чи його розірвання у визначеному законодавством порядку, сторонами суду не надано.
На виконання умов вищевказаного договору позивачем, у період з 12.03.2019 по 24.02.2020 було надану відповідачу послуги з перевезення вантажу на загальну суму 425 416,50грн., що підтверджується актами виконаних робіт № 22 від 12.03.2019 на суму 45220,50 грн.,  № 60 від 03.12.2019 на суму 32827,00 грн.,  № 61 від 10.12.2019 на суму 33 670,00 грн., № 62 від 17.12.2019 на суму 32 792,50 грн., № 63 від 24.12.2019 на суму 38 668,50 грн., № 64 від 31.12.2019 на суму 38 174,50 грн., № 65 від 08.01.2020 на  суму 27 057,00 грн., № 66 від 14.01.2020 на суму 26 842,50 грн., № 67 на суму 30 525,00 грн., № 68 від 28.01.2020 на суму 35 322,00 грн., № 69 від 03.02.2020 на суму 32 547,50 грн., № 70 від 12.02.2020 на суму 24 332,50 грн., № 71 від 17.02.2020 на суму 24 500,50 грн., № 72 від 24.02.2020 на 2 937,00 грн. Зазначені Акти виконаних робіт підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб  без претензій і зауважень.
Вищевказані надані позивачем послуги оплачені відповідачем частково в розмірі 17 644,75 грн. За розрахунками позивача за відповідачем рахується прострочена заборгованість у розмірі 410 759,45 грн.
Відповідно до ч. 1 статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
За приписами статті 193 Господарського кодексу України та статей 525,526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
При цьому, строк дії Договору сторони встановили - до 31.12.2019 (п.7.2. Договору), який є підставою позовних вимог у даній справі. Доказів пролонгації дії договору в матеріалах справи відсутні. У зв`язку з цим, стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості лише за тими актами, згідно яких послуги надавались тільки у 2019 році, а саме: Акт № 22 від 12.03.2019 на загальну суму 45 220,50 грн.; Акт № 60 від 03.12.2019 з урахуванням його часткової оплати, сума боргу за яким становить 15 182,00 грн.; Акт № 61 від 10.12.2019 на загальну суму 33670,50 грн.; Акт № 62 від 17.12.2019 на загальну суму 32792,50 грн.; Акт № 63 від 24.12.2019 на загальну суму 38668,50 грн.;  Акт № 64 від 31.12.2019 на загальну суму 38174,50 грн.; Акт № 65 від 08.01.2020 послуги надані у грудні 2019 року на загальну суму 5958,50грн.
Доказів сплати або спростування заявленої до стягнення суми основного боргу у розмірі 209 666,50 грн. відповідачем до матеріалів справи не надано, у зв`язку з цим, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в цій частині та відмові в задоволенні позовних вимог в розмірі 198 105,50 грн., оскільки послуги на вказану суму позивачем були надані відповідача в період з 01.01.2020 по 24.02.2020, тобто після закінчення дії укладеного між сторонами Договору. 
Щодо стягнення 3% річних, судова колегія зазначає наступне.
Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч.2 ст. 615 та ч.2 ст. 625 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів перевірила правильність 3% річних в межах наданих послуг у 2019 році, що були здійсненні позивачем та дійшла висновку, що господарським судом цілком правомірно перераховані сума 3% річних, з урахуванням вірного визначення кількості днів прострочення, у зв`язку з цим, судова колегія погоджується з перерахунком суми 3% річних зробленими господарським судом, оскільки при їх перерахунку судовою колегією, суми співпали. 
Щодо доводів апеляційної скарги позивача за первісним позовом, то судова колегія зазначає, що позивач не позбавлений права звернення до суду за захистом своїх прав щодо стягнення суми боргу у розмірі 198 105,50 грн. за послуги які були надані у 2020 році, визначивши при цьому іншу підставу позову, ніж Договір № 1010 від 10.10.2018.
Крім цього, судова колегія не приймає до уваги посилання ФОП  Зюзькіна В. П. на висновки Верховного Суду України в постанові від 21.12.2016 у справі №905/2187/13 та у справі №904/9212/15 від 09.06.2016, оскільки вказані постанови  прийняті за іншими фактично - доказовими базами, ніж у даній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин.
Щодо зустрічних позовних вимог визнання недійсним з моменту укладення пункту 4.4. розділу 4 «Порядок розрахунків і плата за перевезення вантажу» Договору № 1010 від 10.10.2018, а також доводів апеляційної скарги, що зазначений договір та первинні бухгалтерські документи були підписаний не уповноваженою особою, судова колегія зазначає наступне. 
Згідно із частиною 1 та 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно з приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
З матеріалів справи вбачається, що Договір № 1010 від 10.10.2018 зі сторони Товариства підписаний головою правління Дуровим С.Б., який діяв на підставі статуту. 
Відповідно до п. 8.130 Статуту Товариства голова правління має право без довіреності діяти від імені Товариства, зокрема укладати будь-які правочини, договори (контракти) (т.1, зворот а.с. 135). 
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору, відповідно ст. 3 ЦК України. 
Згідно п. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є  договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
В той же час, ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
З аналізу змісту ч.3 ст.6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, умов Договору № 1010 від 10.10.2018 та правовідносин, які склались між сторонами, судова колегія встановила, що в даному випадку при укладанні Договору № 1010 від 10.10.2018 сторони не зобов`язанні були дотримуватись умов пунктів 3.1., 14.4. Наказу Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 «Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», на які посилається Товариство. 
Також, судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. (ч.3 ст. 181 Господарського кодексу України). У даному випадку у разі наявності заперечень щодо окремих умов договору, Товариство не було позбавлено права не підписувати цей договір та скласти протокол розбіжностей з подальшим направленням його іншій стороні, чого позивачем за зустрічним позовом зроблено не було.
Натомість з матеріалів справи вбачається, що позивач за зустрічним позовом надані відповідачем послуги з перевезення отримав, від надання цих послуг не відмовився, здійснював часткову оплату за отримані послуги, підписав акт звірки розрахунків, за актами виконаних робіт №№ 22, 60-72 за період з 12.03.2019 по 24.02.2020 ФОП надав, а Товариство прийняло виконанні перевізником роботи, зазначені акти підписані без заперечень та зауважень, скріплені печатками юридичних осіб. Доводи Товариства , що відповідачу не вдалося встановити, яка саме особа підписала Акт звірки розрахунків, судова колегія відхиляє, оскільки акти містять печатку Товариства, відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, накладних, а тому за відсутності доказів втрати, підробки Товариство або будь-яких інших доказів, які підтверджують наявність протиправних дій третіх осіб, які стали наслідком відсутності волевиявлення зі сторони Товариства, в матеріалах справи відсутності. 
Отже, вищевикладене свідчить про фактичне схвалення в розумінні ст. 241 ЦК України та виконання спірного Договору як ФОП так і Товариством.
Крім цього, Товариством не надано доказів на підтвердження обставин, які б свідчили, що укладаючи спірний Договір, Товариство діяло недобросовісно і нерозумно.
Приймаючи до уваги викладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні зустрічної позовної заяви, у зв`язку з відсутністю підстав для визнання недійним пункту 4.4. Договору № 1010 від 10.10.2018. 
Наведені Товариством  в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.
Судові витрати за розгляд апеляційних скарг необхідно покласти на скаржників відповідно до положень ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Зюзькіна Валентина Петровича  та Приватного акціонерного товариства «Херсонський хлібокомбінат» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Херсонської області від 08.07.2020 - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом строку, який обчислюються відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 17.09.2020.

Головуючий суддя:                                                            Головей В.М.

Судді:                                                                                Разюк Г.П.

                                                                                                    Савицький Я.Ф.