ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 643/2665/18

провадження № 22-ц/818/2907/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,правонаступником якого є  ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року, постановлене під головуванням судді Харченко А.М., в залі суду в місті Харкові, -
в с т а н о в и в:
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 4 405 грн.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що наявні підстави для визнання недійсним договору дарування від 15.08.2016 року, укладеного між відповідачами, оскільки постановлення 13.07.2016 року апеляційним судом Харківської області несприятливого для відповідачки рішення по справі №643/7955/15-ц, дозволило їй передбачити негативні наслідки для себе, оскільки результатом визнання договору купівлі-продажу недійсним, є зобов`язання кожної із сторін повернути у натурі все, що кожна сторона одержала на виконання цього правочину. Тобто передбачувані ОСОБА_2 негативні для неї наслідки рішення суду від 13.07.2016 року полягали у необхідності повернення 437 250 грн., які відповідачка одержала у якості оплати за придбання квартири. Спірний договір дарування квартири був використаний відповідачкою у якості інструмента для подальшого уникнення звернення стягнення на квартиру задля відшкодування завданих збитків. При цьому ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 . Наразі відповідачка продовжує користуватися квартирою, яка була нею подарована батьку. Таким чином спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені. Дії відповідачів підтверджують фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою унеможливити майбутнє звернення стягнення на це майно при виконанні рішення суду.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_3 , до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_4 .
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що укладений відповідачами 15.08.2016 року договір дарування, є фіктивним.
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 15 серпня 2016 року ОСОБА_2 уклала договір дарування з ОСОБА_3 , за яким вона як дарувальник передала безоплатно у власність обдаровуваному ОСОБА_3 належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.124).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.02.2018 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 (а.с.12-13).
Сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьком та дочкою, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.15).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що 29.01.2018 року Московським районним судом м. Харкова по справі № 643/7955/15-ц прийняте рішення про витребування від неї, як добросовісного набувача, на підставі ст. 388 ЦК України, на користь Харківської міської ради квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Вищевказана квартира за договором купівлі-продажу від 19.02.2015 року була відчужена їй відповідачкою ОСОБА_2 . Позивачка зазначає, що 01.02.2018 року вона звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у вигляді сплачених грошових коштів за квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Під час розгляду зазначеної справи з`ясовано, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 15.08.2016 року за договором дарування перейшло до ОСОБА_3 . Останній є рідним батьком відповідачки. ОСОБА_1 вважає, що договір дарування квартири є недійсним, внаслідок його фіктивності, оскільки був укладений після постановлення 13.07.2016 року апеляційним судом Харківської області рішення по справі № 643/7955/15-ц. Вказаним рішення апеляційного суду визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19.02.2015 року приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А. (реєстровий № 284), за змістом якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру за вищевказаною адресою. На думку позивачки, постановлення 13.07.2016 року апеляційним судом Харківської області рішення по справі № 643/7955/15-ц дозволило ОСОБА_2 передбачити негативні для себе наслідки у випадку його виконання, адже результатом визнання договору купівлі-продажу недійсним є зобов`язання кожної із сторін повернути у натурі все, що кожна сторона одержала на виконання цього правочину. Договір дарування квартири був використаний відповідачами для подальшого уникнення відшкодування завданих збитків, у вигляді вартості проданої квартири. Зазначений договір дарування був спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення. Крім того дарувальник ОСОБА_2 фактично продовжує володіти та користуватися цим майном, оскільки станом на 08.02.2018 року зареєстрована в спірній квартирі, на неї відкрито особові рахунки в АК «Харківобленерго» та КП «Харківські теплові мережі». У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: 1588, виданий 15.08.2016, видавник: Мітякіна С.З., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області, укладений 15.08.2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є:
- введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; 
- свідомий намір невиконання зобов`язань договору; 
- приховування справжніх намірів учасників правочину.
Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року у справі №643/7955/15-ц визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2015 року, за яким ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_5 (а.с.19 т.1).
29 січня 2018 року рішенням Московського районного суду м. Харкова частково задоволено позов прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, витребування квартири від добросовісного набувача та визнано право власності на квартиру АДРЕСА_5 за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради; витребувано квартиру АДРЕСА_5 від добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради (а.с. 9 т.1).
В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення збитків у розмірі 437 250 грн. 
Таким чином оспорюваний договір дарування було укладено ОСОБА_2 на користь свого батька ОСОБА_3 15 серпня 2016 року, в той час, коли судом було ухвалено рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було достоменно відомо (а.с.14,18 т.1).
Відповідач ОСОБА_2 відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 до звернення ОСОБА_1 з позовом про стягнення збитків (а.с.11 т.1).
При цьому ОСОБА_2 залишилась проживати у вказаній квартирі, володіти та користуватися нею. У спірній квартирі відповідачка ОСОБА_2 проживає до теперішнього часу, про що підтвердила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції правонаступник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 369/11268/16-ц, постанова від 03 липня 2019 року, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.
Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Отже, позивач звертаючись до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести відсутність у всіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи убачається, що оспорюваний договір дарування донькою батькові квартири було укладено 15.08.2016 року, в той час, коли вже було ухвалено рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 (а.с.19).
Про наявність справи про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 відповідачам було достоменно відомо (а.с.14,18).
Наслідком визнання договору недійсним може бути повернення сторін у первісний стан (тобто повернення ОСОБА_2 коштів, сплачених позивачкою за квартиру).
Будучи обізнаними про наявність такого рішення та можливе повернення коштів, відповідачі уклали договір дарування між собою (особами, які є близькими родичами). При цьому ОСОБА_2 продовжує проживати у вищевказаній квартирі.
Згідно з частиною третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору).
При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Встановивши, що ОСОБА_2 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму батьку, була обізнана про наявність невиконаних зобов`язань за рішенням суду, передбачала можливе стягнення з неї заборгованості, колегія суддів вважає, що боржник усвідомлювала негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків у розмірі 437 250 грн. Відповідачка мала намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків. 
Такі дії ОСОБА_2 не можна визнати добросовісними у розумінні пункту 6 частини першої та частини третьої статті 3 ЦК України.
Про наявність вищевказаних судових спорів був обізнаний і батько ОСОБА_2 , оскільки особисто подавав до суду заяви із зазначенням обставин набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру, яка в подальшому за договором купівлі-продажу була відчужена ОСОБА_1 (а.с.18 т.1).
При укладенні оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, дії відповідачів вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховування майна від звернення стягнення при виконанні в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , отже правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).
Оспорюваний договір дарування носить ознаки фіктивного правочину, який укладений з метою ухилення від можливого повернення коштів ОСОБА_2 позивачці.
Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Спірний правочин був укладений без наміру створення правових наслідків, що свідчить про фіктивний перехід права власності на квартиру до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення.
З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року слід скасувати, оскільки наявні підстави для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мітякіною С.З. серія та номер 1588.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - задовольнити.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2020 року - скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мітякіною С.З. серія та номер 1588.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 16.09.2020 року.