КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №359/3247/18                                                                             головуючий у І інстанції: Муранова-Лесів І.В.
провадження 22-ц/824/2904/2020                                                                                            доповідач: Сліпченко О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
23 червня 2020 року                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Сушко Л.П., Гуля В.В.
за участю секретаря: Пітенко І.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Гірська сільська рада Бориспільського району Київської області, приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Меленна Тетяна Костянтинівна, Головне територіальне управління юстиції у Київській області, про визнання майна, що є об`єктом права, спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину майна, яке є спільною власністю, визнання права власності в порядку спадкування.
Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
ВСТАНОВИВ:
В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 1973 року вона почала сумісно проживати та вести сумісне господарство зі своїм чоловіком ОСОБА_3 , 1948 року народження, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який він прийняв у спадщину після смерті матері в травні 1973 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася спільна дитина - дочка ОСОБА_4 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач та ОСОБА_3 зареєстрували свої відносини офіційно та уклали шлюб. 
За час спільного проживання у нас народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Вказувала, що за роки їхнього сумісного проживання - з 1973 по 2017 рік - будинок зазнав суттєвих змін. Зазначала, що вона протягом всіх цих років життя працювала на декількох роботах та має загальний стаж роботи 32 роки. Переобладнання будинку та добудови були зроблено особисто позивачем та за її особисті кошти.
Вказувала, що у 2007 році, було приватизовано земельну ділянку площею 0,0811 га, по вулиці АДРЕСА_2 на ім`я її чоловіка ОСОБА_3 , так як в будинковій книзі він був зазначений як голова сім`ї. 
Позивач вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , а також земельна ділянка площею 0,0811 га значно збільшили свою вартість за рахунок її грошей та її праці, а тому це є спільно нажитим майном подружжя. Отже, половина будинку та половина земельної ділянки за діючим законодавством повинні належати їй.
ІНФОРМАЦІЯ_6 чоловік позивача, ОСОБА_3 помер. За життя ОСОБА_3 , 04 липня 2014 року склав заповіт та розпорядився належним йому майном, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, заповів своєму сину - відповідачу ОСОБА_2 . 
В установлений законом 6-ти місячний строк спадкоємці звернулися до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Меленної Т.К. із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус повідомив позивача про те, вона має право на обов`язкову долю в спадщині, а саме на 1/8 майна, яке належало її чоловіку ОСОБА_3 . Проте, у видачі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку із спадкового майна нотаріусом позивачу було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вищезазначений житловий будинок та рекомендовано звернутися до суду.
Просила: - визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , будинок АДРЕСА_4 та земельну ділянку площею 0,0811 га, у зв`язку зі суттєвим збільшенням їх вартості,
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірного будинку та на Ѕ частину земельної ділянки, як на її частку в спільній сумісній власності подружжя після смерті її чоловіка.
- визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті чоловіка ОСОБА_3 , в розмірі 1/8 частину спірного будинку №4 та на 1/8 частину спірної земельної ділянки.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частину спірного будинку та на 1/8 частину спірної земельної ділянки, як на обов`язкову частку у спадщині за законом.
В іншій частині позову відмовлено.
Здійснено розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи та не надав оцінку наявним доказам, неправильно застосував норми матеріального права та допустився порушення норм процесуального права.
Вказує, що спірні житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка значно збільшили свою вартість за рахунок спільної праці позивача та її чоловіка, а тому вважає, що це майно є спільно-сумісним майном подружжя, а тому просить скасувати рішення місцевого суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким їх задовольнити. 
Відзив на апеляційну скаргу у визначений строк не надходив.
 
У судовому засіданні позивач підтримала позицію викладену в апеляційній скарзі, відповідач та його представник просили залишити рішення суду першої інстанції в силі, як законне і обґрунтоване. Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились. 
У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами;
1)                 письмовими, речовими і електронними доказами;
2)                 висновками експертів
3)                 показань свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.
 
Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з того, позивачка має право на визнання за нею права власності на 1/8 частину спірної земельної ділянки та будинку,  як на обов`язкову частку у спадщині за законом, яка залишилась після померлого чоловіка, а вимоги, щодо визнання спірної ділянки та будинку спільним майном подружжя не підлягають задоволенню, оскільки вони були успадковані спадкодавцем від його батьків а доказів того, що покращення будинку здійснені у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були за рахунок особистих коштів позивачки, та що вони призвели до істотного збільшення вартості домоволодіння матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 прізвище - ОСОБА_6 ) ІНФОРМАЦІЯ_8 , перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з дати реєстрації шлюбу - з 09 вересня 1975 року по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.141,150 т.2).
У ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилось двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідач у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с.25 т.1, а.с.155 т.2).
З довідки, виданої Гірською сільською радою Бориспільського району Київської області від 18 січня 2018 року №155-02-28-8, вбачається, що дружина померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована в спірному будинку по АДРЕСА_1 з 1975 року (а.с.166 т.1). Наведене також підтверджується даними будинкової книги (а.с.19-24 т.1).
Факт існування будинкової книги визнаний обома сторонами, дійсність записів у вказаній книзі сторонами не оспорюється.
Згідно з Відомістю проведених грошових витрат з переселенцями зони водосховища Київської ГЕС по Києво-Святошинському району за період 1961-1972 р.р., яка зберігається в архівному секторі Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (а.с.3,5-7 т.2), ОСОБА_8 виплачено 550.00 та 516.10 карбованців, видано будівельних матеріалів: 180 листів шиферу, 10000 шт. цегли.
На першому аркуші будинкової книжки (а.с.19 т.1) наявні примітки напроти запису про відповідальних осіб за ведення книги та прописку по будинку: ОСОБА_8 , зареєстрованого з 1963 року - 48м2, ОСОБА_3 , голови сім`ї з 3.5.1973 р. - 57 м.2.
Перша технічна інвентаризація була здійснена в січні 2018 року на замовлення позивача ОСОБА_1 , що підтверджується даними Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений Комунальним підприємством Бориспільської районної ради Бориспільське районне «Бюро технічної інвентаризації» (а.с.28-32 т.1). Згідно з даними якого станом на момент обстеження загальна площа по будинку становить 89 кв.м., житлова - 52,2 кв.м.
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_1 оскаржується рішення суду в частині визнання спірного будинку та земельної ділянки спільним майном подружжя та визнання за нею права власності на Ѕ його частки. 
Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Разом з тим, пунктом 2 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Апеляційний суд зауважує, що доводи апелянта, щодо спільного проживання до укладення шлюбу  09 вересня 1975 року та відповідно будівництво спірного будинку за спільні кошти в зазначений час не можуть бути прийняті до уваги, оскільки встановлення факту шлюбних відносин до 2004 року не передбачено нормами сімейного законодавства, оскільки положення Кодексу про шлюб та сім`ю України від 19 червня 1969 року не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
Місцевий суд вірно зазначив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що покращення житлового будинку здійснювались за рахунок особистих коштів позивачки, та що вони призвели до істотного збільшення вартості домоволодіння.
Посилання позивача на те, що в 1976 році нею від її батьків було отримано 1800 радянських карбованців для того, щоб вона обклала цеглою спірний будинок, провела в ньому парове опалення, газ та воду, а також у 1983 році - 5000 радянських карбованців для реконструкції будинку, прибудови нових приміщень та побудови нового даху, та що отримані в дар грошові кошти були використані на вказані заявником будівельні роботи, не підтверджені належними доказами.
Визначені ст.62 Сімейного кодексу України підстави для визнання спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , будинку АДРЕСА_4 та земельної ділянки площею 0,0811 га, кадастровий номер 3220883201:01:014:0069, відсутні. 
З матеріалів справи вбачається, що померлий ОСОБА_3 успадкував спірну земельну ділянку та побудований на ній будинок від своїх батьків - переселенців, зазначене не спростовано позивачем, доказів на підтвердження того, що земельна ділянка та будинок дійсно істотно збільшили свою вартість внаслідок їх спільної з померлим спадкодавцем праці матеріали справи не містять, а тому підстави для визнання їх спільним майном подружжя відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.
Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого  законом порядку.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня      2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
 
Повний текст постанови складено «23» червня 2020 року.

Головуючий
 
Судді: