УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 127/29162/19
провадження № 51-3488ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2020 року в кримінальному провадженні № 12019020020000392 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці та жителя цього АДРЕСА_1 , 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Суть питання
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 296 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю (хуліганство), за таких обставин.
Так, 15 лютого 2019 року ОСОБА_4 у проміжку часу з 20:00 по 21:00, перебуваючи разом з ОСОБА_5 на зупинці громадського транспорту, що розташована на розі вулиць Гонти – Північна у м. Вінниці, прагнучи самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, почав сварити та принижувати неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та малолітнього ОСОБА_8 і дорікати їм у тому, що з їхньої вини спрацювала сигналізація у магазині «Продукти», через що він з ОСОБА_5 отримали зауваження за нібито порушення порядку від працівників охоронної фірми ТОВ «Венбест».
Потім ОСОБА_4 , перебуваючи в громадському місці, публічно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, виражаючи свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, прагнучи самоутвердитися за рахунок приниження іншої особи, яка є неповнолітньою, кинув у спину ОСОБА_6 пластикову пляшку з-під енергетичного напою «Пітбуль», через що потерпіла повернулася до нього обличчям, і він завдав їй одного удару ногою в живіт, внаслідок чого вона зігнулася. Однак, продовжуючи вчиняти хуліганські дії, діючи з особливою зухвалістю, ОСОБА_4 завдав потерпілій одного удару кулаком у голову, чим спричинив легкі тілесні ушкодження. Для того, щоб уникнути тілесних ушкоджень від ОСОБА_4 , ОСОБА_6 почала тікати від нього і побачила працівників охоронної фірми ТОВ «Венбест», після появи яких нападник припинив свої протиправні дії.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 24 квітня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та закрити кримінальне провадження.
Суть доводів у касаційній скарзі засудженого зводиться до тверджень про безпідставне, на його думку, незакриття кримінального провадження щодо нього судами першої та апеляційної інстанцій. Стверджує, що жоден свідок не підтвердив факту хуліганських дій з його боку, на що не звернув увагу суд першої інстанції при ухваленні вироку. Вказує, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 404 КПК належним чином не розглянув його апеляційної скарги. На думку ОСОБА_4 , апеляційний суд не усунув порушень, допущених місцевим судом, належним чином не мотивував своїх висновків і не навів доводів щодо необґрунтованості його апеляційної скарги.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим судом.
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доводи засудженого щодо неповноти судового розгляду, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії подій стосуються, по суті, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим при перевірці судового рішення не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК.
Доводи засудженого щодо заперечення його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та знайшли належну оцінку у вироку.
Так, поряд з іншими доказами суд обґрунтовано послався на показання: 
 – потерпілої ОСОБА_6 , яка зазначила, що після втечі її друзів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від ОСОБА_5 вона почала йти у їхньому напрямку, в цей час ОСОБА_4 з нецензурною лайкою кинув їй у спину пластикову пляшку і почав кричати на неї. Вона зупинилася, до неї підійшов засуджений та вдарив її ногою в живіт, від чого вона зігнулася. Після цього ОСОБА_4 завдав їй ще удару рукою у скроню. Від удару ногою в неї на куртці залишився слід від взуття засудженого;
 – свідків: ОСОБА_7 , який пояснив, що коли він з ОСОБА_8 тікав від ОСОБА_5 , то чув крики і бачив, як потерпіла плаче і біжить за ними. Також зазначив, що на куртці ОСОБА_6 він бачив слід від взуття. Вказав, що ОСОБА_4 поводив себе агресивно, а потерпіла ні з ким у конфлікт не вступала, нікого не била і не штовхала; ОСОБА_5 , який пояснив, що коли він підбіг до автомобіля охорони, до нього прибігла і потерпіла, на куртці якої він помітив слід від взуття, вона стверджувала, що її вдарив ОСОБА_4 ; ОСОБА_8 , який пояснив, що коли вони прибігли до машини охорони, то потерпіла плакала і у неї на куртці був слід від взуття, ОСОБА_6 казала, що її вдарив засуджений; ОСОБА_9 , який пояснив, що працює водієм в охоронній фірмі ТОВ «Венбест». Так, під час чергування він із колегою приїхали на виклик до магазину, у якому спрацювала сигналізація, та побачили двох чоловіків, серед яких був ОСОБА_4 , які не повідомили, що сигналізація спрацьовує з вини інших осіб. Коли він знову проїжджав біля магазину, то бачив, як біжать дівчинка та декілька хлопчиків, а за ними бігли засуджений та ще чоловік.
Також обґрунтовано суд послався на: 
 – висновок експерта № 540 від 21 червня 2019 року, згідно з яким встановлено наявність у потерпілої ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, визначено їх ступінь тяжкості й локалізацію. При цьому у висновку експерта зазначено, що в потерпілої виявлено тілесне ушкодження – синець на голові, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень та виникло від травматичної дії (удару) тупого предмета (предметів).
 – протоколи проведення слідчих експериментів від 23, 24, 27 вересня та 05 жовтня 2019 року, за участю свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також потерпілої ОСОБА_6 .
Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають у суду сумнівів у їх достовірності. 
Оцінивши усі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів — із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд, провівши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні хуліганства, тобто у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.
Так, безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 ККє громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників, який полягає в дотриманні усталених правил співжиття.
Хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. 
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності.
Головною рушійною силою хуліганських дій є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), то такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.
Суд першої інстанції правильно виходив із сукупності всіх обставин кримінального правопорушення, зокрема часу, місця й характеру дій засудженого, який у вечірній час доби у громадському місці – на зупинці громадського транспорту біля магазину, без будь-яких причин завдав неповнолітній потерпілій ударів у живіт та голову. Вказані дії ОСОБА_4 суд розцінив як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вираженням зневаги до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві та прагненням самоутвердитися за рахунок приниження іншої особи.
Таким чином, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 296 КК кваліфіковано правильно. 
Не погоджуючись з вироком місцевого суду,  ОСОБА_4 та прокурор подали апеляційні скарги, в яких засуджений просив скасувати вирок місцевого суду та закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК, а прокурор наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просив скасувати вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах прокурора та ОСОБА_4 доводам, які аналогічні викладеним засудженим у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 не наведено доводів, які би ставили під сумнів законність і вмотивованість указаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Не є прийнятними і доводи засудженого про те, що апеляційний суд всупереч ст. 404 КПК належним чином не розглянув його апеляційної скарги.
Положеннями ст. 404 КПК чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (див., наприклад, постанови Верховного Суду у справах № 402/740/15, № 639/2618/17, № 750/7474/15-к).
Як убачається з ухвали апеляційного суду, підстав, передбачених ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів засудженим наведено не було й апеляційним судом не встановлено. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК засаді безпосередності дослідження доказів.
Сам собою факт непогодження сторони кримінального провадження з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків суду першої інстанції, касаційна скарга засудженого не містить. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                    ОСОБА_3