Справа № 138/2376/18
Провадження № 22-ц/801/1531/2020
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року	Справа № 138/2376/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С.Г., Панасюка О.С., 

за участі секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
відповідач – Вендичанська селищна рада Могилів-Подільського району Вінницької області, 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 , 

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу №138/2376/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Цибульського О.Є. у залі суду,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 , про визнання незаконними та скасування рішень.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 квітня 2017 року ОСОБА_4 придбав у власність житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 . 
На момент укладення договору купівлі-продажу між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 існував колективний прохід та проїзд шириною 3 м. та довжиною 57 м., який сполучав між собою АДРЕСА_3 , і яким регулярно користувалися мешканці смт. Вендичани.
Рішенням Вендичанської селищної ради №527 від 01.08.2017 ОСОБА_4 надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,02 га із земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту АДРЕСА_1 .
Рішенням Вендичанської селищної ради №745 від 12.02.2018 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4 площею 0,0178 га із земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту АДРЕСА_1 та передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_4 вищезазначену земельну ділянку, тим самим позбавивши громадян та мешканців смт Вендичани використовувати вищезазначений колективний прохід та проїзд за своїм прямим призначенням.
26.01.2018 вони разом з іншими мешканцями смт Вендичани, проживаючими по вулицях Цукрова та Заводська, звернулися з колективним листом на ім`я голови селищної ради смт. Вендичани з вимогою при розгляді питання про надання земельної ділянки вищевказаного колективного проходу та проїзду у приватну власність ОСОБА_4 для ведення ним особистого селянського господарства, врахувати інтереси всіх жителів вулиць Цукрова та Заводська та залишити для громади колективний прохід, який буде забезпечувати інтереси мешканців вищевказаних вулиць смт Вендичани.
08.02.2018 позивачами було отримано письмову відповідь, підписану селищним головою смт Вендичани, в якій зазначалося, що вищевказаний прохід та проїзд не відноситься до проектних доріг загального користування та є землями комунальної власності, а тому закриття даного проходу та проїзду не створить незручностей для громадян, проживаючих по вулицях Заводській та Цукровій по обслуговуванню своїх домогосподарств, тому сесією було прийнято рішення про надання дозволу ОСОБА_4 на приватизацію цієї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
Дана відповідь на їх думку повністю суперечить інтересам частини громади смт Вендичани та дає підстави вважати, що рішення про надання ОСОБА_4 вищевказаної земельної ділянки прийнято з порушенням діючого законодавства.
За вказаних обставин позивачі просили суд визнати незаконним та скасувати рішення Вендичанської селищної ради №527 від 1 серпня 2017 року «Про надання дозволу гр. ОСОБА_4 на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» та рішення Вендичанської селищної ради №745 від 12 лютого 2018 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства». 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду вінницької області від 24 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування.
Вендичанська селищна рада діяла в межах наданих їй законом повноважень, при цьому права позивачів прийнятими рішеннями органу місцевого самоврядування не порушено. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, у якій просять рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2020 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Марчук В.С., Панасюк О.С. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року справу призначено до розгляду на 17 вересня 2020 року о 09 год. 00 хв.
Розпорядженням керівника апарату суду у справі призначено повторний автоматизований розподіл в частині заміни судді Марчук В.С.
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справи для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Копаничук С.Г., Панасюк О. С.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вказують на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованими та постановлено без врахування усіх обставин справи.
На думку позивачів поза увагою суду залишився той факт, що технічна документація на земельну ділянку ОСОБА_4 розміром 0,0178 га виготовлена з порушенням вимог законодавства. Зазначають, що Вендичаська селищна рада мала б відмовити у затвердженні такої технічної документації. 
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не надали. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом першої інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_5 виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення (землі не надані у власність або постійне користування) по АДРЕСА_2 (а.с.38-60).
Зокрема з документів, які містяться в зазначеному проекті, вбачається, що на час обстеження земельна ділянка запроектована до відведення, вільна від будівель, зелених насаджень, а також погоджена з суміжними землевласниками, відведення земельної ділянки не вплине на використання суміжних земельних ділянок, тому що межі були історично сформовані та погоджені на місцевості, її відведення не порушує чинне законодавство.
Як слідує з матеріалів справи, жителі вулиць смт. Вендичани, які проживають неподалік ОСОБА_4 зверталися до голови Вендичанської селищної ради – ОСОБА_6 щодо усунення порушення їх прав зі сторони ОСОБА_4 (а.с.61).
Згідно відповіді селищного голови смт Вендичани від 08.02.2018 року № 02-18/79 в задоволенні їх заяви було відмовлено, оскільки закриття зазначеного проїзду ніяким чином не перешкодить заявникам обслуговувати свої домогосподарства. Земельна ділянка без твердого покриття з глибокими коліями від транспорту, при прокладенні асфальтованого покриття вулиць Заводська та Цукрова даний проїзд знаходиться нижче рівня проїжджого полотна цих вулиць. Під`їзди на даний провулок з вул. Заводська та вул. Цукрова не обладнанні плавним переходом, тому рух транспорту при в`їзді – виїзді пошкоджує краї асфальтованого покриття вулиць Заводська та Цукрова (а.с.62-63). 
З листа Вендичанської селищної ради від 18.05.2018 р. №02-18/264 слідує, що акт обстеження існуючого проїзду, що сполучає вул. Заводську та вул. Цукрову в смт Вендичани селищною радою не складався. Даний проїзд існує з кінця 50-х років (а.с.67).
Заяву про надання дозволу на виготовлення проекту відводу спірної земельної ділянки ОСОБА_4 подав до Вендичанської селищної ради 25.05.2017 (а.с.68).
Рішенням №527 20 сесії 7 скликання від 01.08. 2017 року Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області, надано дозвіл гр ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею – 0,02 га, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту АДРЕСА_1 (а.с.69).
За дане рішення проголосували більшість депутатів Вендичанської селищної ради, що стверджується витягом з протоколу засідання депутатів зазначеної ради ( а.с.70-71).
Рішенням №745 25 сесії 7 скликання Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 12.02.2018, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4 площею 0,0178 га. із земель сільськогосподарського призначення в АДРЕСА_1 та передано у її безоплатну приватну власність (а.с.72-74). 
Рішенням Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області №501 19 сесії 7 скликання від 24 травня 2017 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с.77-79). 
В матеріалах справи також наявні фототаблиці земельної ділянки, яка надана ОСОБА_4 відповідачем, правомірність надання якої оскаржується позивачами (а.с.80-86, 113-117).
Відповідно до довідки від 31.05.2019 року №244/01-10, виданої відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури Могилів-Подільської РДА, генеральний план смт Вендичани Могилів-Подільського району Вінницької області виготовлений в 1967 році. Корегування містобудівної документації на даний час не проводилось. Вулиця Заводська та Цукрова в територію існуючого генерального плану смт Вендичани не входить, що також підтверджується, викопіюванням з плану землекористування смт Вендичани 1967 року (а.с.161.162).
Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до ч. 2,3 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п`ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Аналіз наведених норм матеріального права вказує на те, що право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування та не може бути делеговане суду.
При цьому, законом чітко визначено порядок, підстави та умови передання у власність земельних ділянок комунальної власності.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_4 набув право власності на спірну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до вимог закону.
Щодо заявлених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підстав позову, то колегія суддів виходить з наступного. 
Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.
Згідно із пунктом 2.1 вищевказаної Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.
Як слідує з матеріалів справи, суміжні землекористувачі погодили та підписали акт прийомки- передачі межових знаків на зберігання (а.с. 51, зворот). Жодних заперечень щодо меж земельної ділянки ОСОБА_4 суміжні землекористувачі не заявляли. 
Крім цього, позивачі оскаржують рішення Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 01 серпня 2017 року №527 про надання дозволу громадянину ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. 
Разом з тим, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є одним з етапів процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку, однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. Відтак правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №160/4211/19.
Отже, рішення Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 01 серпня 2017 року №527 не є правовстановлюючим актом, не породжує особистих майнових прав та зобов`язань осіб, а тому відповідно жодним чином не порушує права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі вказують на п. «а» ч. 1 ст. 21 Земельного кодексу України, як на підставу визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування.
Так статтею 21 Земельного кодексу України передбачено наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для:
а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам;
б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок;
в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною;
г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
Разом з тим, з матеріалів справи слідує, що спірна земельна ділянка розміром 0,078 га відноситься до земель комунальної власності з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. 
Жодних доказів порушення Вендичанською селищною радою порядку встановлення та зміни цільового призначення земель позивачами не надано. 
Проїзд та прохід через цю земельну ділянку не відноситься до проектних доріг загального використання селища Вендичани Могилів-Подільського району Вінницької області.
Як слідує із довідки відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури Могилів-Подільської районної адміністрації вулиці Заводська та Цукрова не входять в територію існуючого генерального плану смт Вендечани.
Доказів про те, що спірна земельна ділянка розміром 0,078 га є дорогою чи проїздом матеріали справи не містять. Передача цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_4 жодним чином не перешкодить жителям вулиць Заводська та Цукрова обслуговувати їх домогосподарства. 
Позивачі не надали доказів того, що рішеннями Вендичанської селищної ради завдано шкоду їх правам, свободам чи інтересам, а тому підстави для позбавлення ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку відсутні. 
Статтею 140 Земельного кодексу України визначено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. 
Тому припинення права власності на земельну ділянку в спосіб, яким позивачі бажають захистити своє право законодавством не передбачено.
При цьому передумовою та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Згідно вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Такий висновок сформульований в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Набуття права на захист завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне.
Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Доказів того, що позивачам чиняться перешкоди у користуванні належними їм на праві приватної власності земельними ділянками або порушення прав позивачів, котрі підлягають захисту у спосіб передбачений ст. 152 Земельного кодексу України матеріали справи не містять. 
Обставини на які позивачі посилаються в апеляційній скарзі нічим не підтвердженні, а тому не можуть впливати на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат

 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а учасники справи, які звернулися з апеляційною скаргою звільненні від сплати судового збору, тому судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2020 року залишити без змін.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                    С. К. Медвецький

Судді:                                                                  С.Г. Копаничук 

                                                                О. С. Панасюк