РІШЕННЯ
Іменем України

06 серпня 2020 року 
м.Київ
справа №9901/138/20
адміністративне провадження №П/9901/138/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді:           Желтобрюх І.Л., 
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., Гімона М.М., Усенко Є.А.
за участю: 
секретаря судового засідання        Вітковської К.М.,
представника відповідача               Мовіле О.С.,                          
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третя особа: Служба безпеки України про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 14 травня 2020 року №184/2020 в частині,
в с т а н о в и в:
28 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Президента України Зеленського Володимира Олександровича , де третя особа Служба безпеки України, в якому просив визнати незаконним та скасувати Указ Президента України від 14 травня 2020 року №184/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 травня 2020 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію підпунктів 171, 172, 173, 174 додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі - РНБО) від 14 травня 2020 року.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що є користувачем соціальних мереж «Вконтакте» та «Одноклассники», крім того, на його ім`я зареєстована електронна пошта на домені « Mail .ru», на підтвердження чого надав суду скиншоти своїх облікових записів на вказаних інформаційних ресурсах. Відтак, вважає, що заходи, передбачені спірним Указом, порушують його права як громадянина України та є незаконними, оскільки суперечать Цивільному кодексу України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про санкції», а також порушують його право на інформацію та на свободу вираження поглядів у відповідності зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
09 червня 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій він просить всі судові засідання у цій справі проводити без його участі, у зв?язку з неможливістю прибути до зали суду через службову зайнятість та проживання в іншій області.
Відповідач скористався своїм процесуальним правом та подав відзив на позовну заяву, в якому наголосив, що оскаржуваний Указ було видано з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету й територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод і законних інтересів громадян України, суспільства та держави, що відповідає вимогам Закону України від 14 серпня 2014 року № 1644-VІІ «Про санкції» (далі - Закон №1644-VІІ). Крім того, вважає, що позивач не набув прав чи обов`язків у зв`язку з прийняттям відповідного Указу, а, відтак, й не набув права на судовий захист.
Відзиву на позову заяву  від  Служби безпеки України до Верховного Суду не надходило.
У судове засідання з`явився представник відповідача, який заперечував проти позову з мотивів та обґрунтувань, наведених у відзиві на позовну заяву, та просив залишити його без задоволення. 
Додатково акцентував увагу суду на тому, що оскаржуваний Указ може порушувати права виключно осіб, до яких на його підставі були застосовані персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції).
В зв`язку з цим, вважає права позивача не порушеними, оскільки останній не входить до переліку таких осіб. Крім того, на його переконання, надані позивачем суду скриншоти спростовують твердження позивача про обмеження доступу до сервісів Mail.ru (www.mail.ru) та соціально-орієнтованих ресурсів «Вконтакте» (www.vk. com ) та «Одноклассники» (www.ok.ru), а також підтверджують їх  подальше використання. 
Позивач та третя особа у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлений про час і місце його проведення.
Суд заслухав пояснення відповідача, дослідивши надані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, встановив наступне.
Рішенням РНБО від 14 травня 2020 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» вирішено підтримати пропозиції щодо застосування, скасування і внесення змін до  персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), внесених Кабінетом Міністрів України і Службою безпеки України. Застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до фізичних осіб згідно з додатком 1 та юридичних осіб згідно з додатком 2. Відповідно до пунктів 171, 172, 173, 174 додатку 2 до вказаного рішення персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) застосовано до таких юридичних осіб, як:  ТОВ «Мэйл.РУ ГРУП» (ООО «Мэйл.РУ ГРУП»), ТОВ «Вконтакте» (ООО «Вконтакте»), ТОВ «В Контакті» та ТОВ «Мейл.РУ Україна».
Указом Президента України від 14 травня 2020 року №184/2020 рішення РНБО від 14 травня 2020 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» введено в дію.
Вважаючи цей Указ відповідача в частині введення в дію 171, 172, 173, 174 додатку 2 до рішення РНБО від 14 травня 2020 року про застосування строком на три роки до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, Верховний Суд виходить з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
Положеннями статті 107 Конституції України визначено, що РНБО є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові. РНБО координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони. Головою РНБО є Президент. Рішення РНБО вводяться в дію указами Президента.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» рішення РНБО приймаються не менш як двома третинами голосів її членів. Рішення РНБО, введені в дію указами Президента, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №1644-VII з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).
Положеннями пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1644-VII визначено, що підставами для застосування санкцій є: дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб`єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.
Підставою для застосування санкцій також є вчинення іноземною державою, іноземною юридичною особою, юридичною особою, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземцем, особою без громадянства, а також суб`єктами, які здійснюють терористичну діяльність, дій, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, стосовно іншої іноземної держави, громадян чи юридичних осіб останньої (частина третя вказаної статті).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1644-VII пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд РНБО ВРУ, Президентом, КМУ, НБУ, СБУ.
Частиною третьою вказаної статті визначено, що рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається РНБО та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.
Відповідно до статті 4 Закону №1644-VII видами санкцій згідно із цим Законом, зокрема, є: блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном; запобігання виведенню капіталів за межі України; обмеження або припинення надання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування; інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом.
Звернувшись до суду з даним адміністративним позовом позивач стверджує, що блокування інтернет-провайдерами доступу до сервісів Mail.ru (www.mail.ru) та соціально-орієнтованих ресурсів «Вконтакте» (www.vk. com ) та «Одноклассники» (www.ok.ru), зазначених у додатках  пунктах 171, 172, 173, 174 додатку 2 до рішення РНБО від 14 травня 2020 року, є протиправним обмеженням його конвенційного права одержувати та поширювати інформацію.
Згідно з частиною другою статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Проте, здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя зазначеної статті).
Частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-XII (далі - Закон №2657-XII) передбачено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. А відповідно до частини другої статті 6 цього Закону право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
В контексті наведених вище доводів позивача, до спірних правовідносин застосовна також стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати й передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Проте здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Верховний Суд визнає, що попри індивідуальний характер оскаржуваного акта, тимчасове обмеження доступу до окремих інтернет сервісів та ресурсів, зазначених у додатках  пунктах 171, 172, 173, 174 додатку 2 до рішення РНБО від 14 травня 2020 року, дійсно, можна оцінити як втручання держави у права і свободи позивача, зокрема, право одержувати і поширювати інформацію. 
Разом з тим таке втручання не позбавляє його цього права як такого, а лише тимчасово, на чітко визначений строк, та щодо чітко визначених інтернет-ресурсів - обмежує можливість реалізації цього права серед користувачів інтернету з IP-адресами в Україні.
Правомірність обмеження прав громадян з боку держави неодноразово було предметом розгляду Європейського суду з прав людини, внаслідок чого Судом було сформовано уніфіковану позицію, за якою обмеження у реалізації будь-якого права може бути визнано правомірним за дотримання таких умов як: законність, легітимна мета та необхідність у демократичному суспільстві. Сукупність таких умов наразі відома під назвою "трискладовий тест".
Таким чином, Судом підлягає з`ясуванню: по-перше, чи була можливість обмеження реалізації права передбачена законом, по-друге, чи є легітимною мета такого обмеження і, по-третє, чи є таке обмеження пропорційним і необхідним у демократичному суспільстві.
Як вже було означено вище, можливість введення оскаржуваного обмеження передбачена, зокрема, Конституцією України (частиною третьою статті 34), Законом №2657-XII (частиною другою статті 6, частиною другою статті 7), Законом №1644-VII (абзацом п`ятим преамбули, частиною першою статті 1, частиною третьою статті 5) та Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 №2268-VIIII.
Легітимність блокування інтернет-провайдерами доступу до ресурсів та сервісів, зазначених у пунктах 171, 172, 173, 174 додатку 2 до рішення РНБО від 14 травня 2020 року, обумовлена, насамперед, тим, що держава встановила, що через такі ресурси поширювалася інформація, яка створювала загрози для національної безпеки та територіальної цілісності України.
При цьому, Суд враховує, що Указ Президента України від 14 травня 2020 року №184/2020 в оскаржуваній частині не встановлює жодних нових обмежень, а лише продовжує дію застосованих раніше персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), вперше застосованих Указом Президента України №133/2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», які разом із іншими заходами, що вживаються Україною для захисту від зовнішньої агресії, підтвердили свою ефективність у досягненні вказаної вище легітимної мети.
Крім того, обмеження, установлені оскаржуваним Указом, є такими, що відповідають критерію «необхідність у демократичному суспільстві», оскільки в їх запровадженні та подальшому продовженні, з огляду на визнані факти агресії Російської Федерації проти України, існує нагальна потреба. 
Вказане підтверджується, зокрема: постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями»; Заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленою постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ; Заявою Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», схваленою Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII; Заявою Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян», схваленою Постановою Верховної Ради України від 4 лютого 2015 року № 145-VIII; Зверненням Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року; тощо.
Подібні за змістом висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 13 червня 2018 року у справі № 800/321/17, від 05 червня 2019 року у справі № 800/217/17.
З огляду на вказане, Верховний Суд вважає, що в даному випадку втручання держави у свободу поширення інформації є пропорційним вищевказаній легітимній меті та не може становити надмірного тягаря для позивача. 
В контексті наведених позивачем доводів, Верховного Суду також ураховує й те, що позивач не був позбавлений можливості використовувати для одержання, зберігання та передачі інформації через мережу Інтернет без втручання органів державної влади інші веб-ресурси, аналогічні тим, доступ до яких було обмежено на підставі оскаржуваного Указу.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що, приймаючи Указ від 14 травня 2020 року № 184/2020 в оскаржуваній частині, Президент діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України,  реалізуючи свої конституційні повноваження, пропорційно, тобто з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а відтак, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , - відсутні.
За правилами статті 139 КАС понесені позивачем витрати за подання цього позову у виді судового збору відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
в и р і ш и в:
ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третя особа: Служба безпеки України про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 14 травня 2020 року №184/2020 в частині відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуюча суддя:                                                                                 І. Л. Желтобрюх
Судді:                                                                                                        О.В. Білоус
                                                                                                                  Н.Є. Блажівська
                                                                                                                  М.М. Гімон 
                                                                                                                  Є.А. Усенко
Повний текст рішення виготовлено 06 серпня 2020 року.