Справа № 450/2561/19                                Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/249/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія:66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       29 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Ванівського О.М.
суддів:Крайник Н.П., Мельничук О.Я., 
при секретарі: Симець В.І.
за участі представника апелянта ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – адвоката Галича Івана Борисовича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ВСТАНОВИВ:

       Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 . 
       В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що він є власником вищезазначеного житлового будинку. Зазначає, що у житловому будинку зареєстрований він та відповідач, який близько 15 років за місцем своєї реєстрації не проживає. Відтак, вважає, що відповідач втратив право користування згаданим майном. Зазначає, що відповідач не є членом його сім`ї. Враховуючи наведене, просить суд позов задовольнити
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
       Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Галич Іван Борисович, подавши апеляційну скаргу.
       З рішенням суду не погоджується, вважає його незаконним і необґрунтованим через неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.
       Зазначає, що йому на праві власності належить житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрований позивач ОСОБА_1 та його брат ОСОБА_3 , який вже близько 15 років не проживає у вказаному житловому будинку, не підтримує його в належному стані та не оплачує вартість комунальних послуг. Особистих речей за вказаним місцем не зберігає, поштової кореспонденції не отримує, теперішнє місце проживання невідоме, та добровільно знятись із реєстраційного обліку відмовляється. Факт того, що відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації підтверджується актами проведених перевірок правил проживання, виданих комісією у складі секретаря Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_4 , власника будинку ОСОБА_1 , та свідків.
       Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам. 
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з тим, що наданими суду доказами неможливо встановити дійсні обставини справи.
       Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Встановлено, що  ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 169513984 від 06 червня 2019 року.
       З будинкової книги для прописки громадян, що проживають у буд. АДРЕСА_1 вбачається, що за згаданою адресою, крім позивача зареєстрований також відповідач ОСОБА_3 .
       Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є братом позивача ОСОБА_1 .
       Як вбачається з актів проведеної перевірки правил проживання за адресою АДРЕСА_1 від 19.01.2018 року, 15.03.2019 року, 22.06.2019 року, складених секретарем Звенигородської сільської ради Орач Г.З. разом з ОСОБА_1 в присутності свідків, ОСОБА_3 в даному будинку не проживає близько 15 років, особистих речей під час перевірки не виявлено.
       Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
       За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
       Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
       Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
       Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.         Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
       Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.        
       Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. 
       Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
       Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
       Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. 
       З урахуванням вказаного, встановивши, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , а  ОСОБА_3 , брат позивача у спірному житловому будинку не проживає близько 15 років, не підтримує його в належному стані та не оплачує вартість комунальних послуг, особистих речей за вказаним місцем не зберігає, поштової кореспонденції не отримує, колегія суддів приходить до висновку, що вказана особа відповідно до частини другої статті 405 ЦК України втратила право користування житловим приміщенням, оскільки була відсутні без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік.
       Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у спірному житловому приміщенні понад один рік відповідач суду не надав.
       Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.
       З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Галича Івана Борисовича – задовольнити.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2019 року – скасувати.
       Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
       Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2020 року. 

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Крайник Н.П.        

                                        Мельничук О.Я.