ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 серпня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/2963/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,        
розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року (суддя Жук Р.В., повний текст складений 13.03.2020) у справі №340/2963/19 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                 встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати компенсації за 70 днів невикористаної додаткової відпустки та компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та речове майно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату компенсації за 70 днів невикористаної додаткової відпустки;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової компенсації  розмірі 10 251, 00грн.;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за речове майно в розмірі 27 336,00 грн
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що станом на день виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (11.08.2019) відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України  «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Також, вказував, що одноразову грошову допомогу при звільненні він отримав лише 21.08.2019    року, а компенсацію за речове майно – 05.09.2019. Вважає, що у зв`язку із вищевказаним він має право на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, а також відповідно до  ст. 117 КЗпП України  на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року адміністративний позов задоволено, а саме:
визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Військової частини НОМЕР_1     щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік та компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та речове майно;
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік;
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової компенсації розмірі  10 251, 00 грн.;
зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за речове майно в розмірі 27 336,00 грн.
зобов`язано військову частину НОМЕР_2   забезпечити фінансування виплат з виконання рішення суду в частині нарахувань та виплат.
Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав право на додаткову відпустку за час проходження служби, а, отже, і право на її компенсацію відповідно до частини 14  статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, встановивши, що одноразову грошову допомогу при звільненні та грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено в день його виключення із списків частини 11.08.2019 року, суд дійшов висновку, що при звільненні відповідачем не проведено із позивачем повного розрахунку, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. При цьому, суд врахував правові позиції, викладені Верховним Судом у своїх рішеннях, та вказав на можливість застосування в спірному випадку положень трудового законодавства, зокрема, ст. ст.  116  та  117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні військовослужбовців з лав Збройних Сил України та відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні, оскільки спеціальним законодавством, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, такі питання не врегульовані.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. За позицією відповідача, застосування судом першої інстанції в спірному випадку положень ст. ст.  116  та  117 КЗпП України з посиланням на те, що спеціальним законодавством не врегульовано відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні, є хибними, оскільки механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби спеціальним законодавством передбачений та цей механізм має свої відмінності. Так, згідно абз.3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. На думку скаржника, у військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства), а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідного часу. У свою чергу, скаржник звертає увагу на те, що позивач своїм правом, передбаченим абз.3 п.242 Положення не скористався.   Стосовно компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій відповідач зазначає, що у вказаний період (2015-2019 роки) право на отримання цієї відпустки припинено в силу положень пункту 19 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, що виключає і можливість отримання відповідної компенсації.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність і обгрунтованість. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що наказом командувача Повітряних Збройних Сил України (по особовому складу) від 05 серпня 2019 року №376 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у відставку (за станом здоров`я).
Наказом т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2019 №150 (по стройовій частині), у зв`язку із звільненням з військової служби у відставку за станом здоров`я, позивача з 11.08.2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.15).
Військова частина, в якій позивач проходив військову службу, перебувала на всіх видах забезпечення у військовій частині НОМЕР_2 , а тому грошове забезпечення позивачу нараховувалось та виплачувалось військовою частиною НОМЕР_2 . Дана обставина не заперечується та підтверджується відповідачами у наданих відзивах.
Відповідно до посвідчення, виданого 30.04.2015 року, ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с.11).
Позивач звернувся до відповідача із зверненням, в якому просив вжити заходів щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій), починаючи з 2015 року по день звільнення.
Листом від 31.10.2019 року №350/147/2/3837 Фінансово-економічне управління Командування Повітряних Сил ЗС України відмовило у виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та речове майно (а.с.16).
Вважаючи, що невиплата зазначеної компенсації та середнього заробітку за затримку свідчить про протиправні дії відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.
За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Так суд першої інстанції, з аналізу положень Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, Закону України “Про відпустки”, Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, Закону України “Про оборонуУкраїни” дійшов висновків про те, що по-перше: в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. По-друге, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Вказані висновки суду першої інстанції відповідають правовим висновкам Верховного Суду, які викладені у рішенні від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р.
У рішенні від 16.05.2019 року Верховним Судом вказано ознаки типових справ.
З наявних в матеріалах справи доказів та заявлених позивачем вимог вбачається, що дана справа №340/2963/19 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової часттини щодо невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язання відповідача здійснити виплату вказаної компенсації за ознаками є типовою справою та предмет спору, в даному випадку співпадає з  предметом спору зразкової справи №620/4218/18
Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Оскільки дана адміністративна справа в частині позовних вимог відповідає ознакам типової справи, судом першої інстанції обгрунтовано при вирішенні даної справи враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №Пз/9901/4/19 (№620/4218/18).
Матеріали справи свідчать, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2015-2019 роках, а відтак набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби.
Встановивши, що на час прийняття наказу про виключення позивача з 11.08.2019 зі списків особового складу військової частини, відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 №3551-ХІІ з 2015 року по 2019 рік, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі дії відповідача слід вважати протиправною бездіяльністю.
Таким чином, колегія суддів погоджується  з висновком суду  першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність правових підстав для їх задоволення в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати компенсації за 70 днів невикористаної додаткової відпустки та зобов`язання останнього здійснити виплату такої компенсації.
При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги аргументи відповідача про те, що на момент звільнення позивач рапорт щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не подавав, оскільки чинне законодавство не пов`язує нарахування та виплату такої компенсації з поданням будь-якого рапорту, обов`язок нарахування та виплати такої компенсації у відповідача виникає при звільненні позивача незалежно від звернення останнього з рапортом.
Стосовно позовних вимог позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової компенсації  в розмірі 10251,00 грн. та компенсації за речове майно в розмірі 27 336,00 грн.
Так, вирішуючи спірні правовідносини між сторонами в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості застосування у спірних відносин норм статей  116  та  117 КЗпП України.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки  спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, у зв`язку з чим в даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
Відповідно до  статті 116 Кодексу законів про працю України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
           Згідно з ч.2  ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Судом встановлено, що позивач зі списків особового складу військової частини виключений 11.08.2019, в той же час виплата відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні відбулася 21.08.2019, а грошової компенсації за неотримане речове майно – 05.09.2019, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. 
Таким чином, станом на день звільнення з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі, а одноразову грошову допомогу при звільненні та грошову компенсацію за неотримане речове майно виплачено із затримкою.
Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З огляду на наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
В той же час, вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язання військової частини виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період часу з 12.08.2019 по дату виплати одноразової грошової допомоги – 21.08.2019 (9 днів) та за період часу з 12.08.2019 по дату виплати грошової компенсації за неотримане речове майно – 05.09.2019 (24 дні). 
Такі висновки суду ґрунтуються на тому, що остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати одноразової грошової допомоги відбувся 21.08.2019, а грошової компенсації на неотримане речове майно – 05.09.2019, а отже позивач має право на отримання середнього заробітку за вказані періоди.
З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.
Так, суд першої інстанції, з огляду на дату звільнення позивача у відставку, обґрунтовано вказав на те, що нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу слід здійснити починаючи з 12.08.2019 року, тобто наступного дня після звільнення.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на корить позивача середнього заробітку як за період часу  з 12.08.2019 по дату виплати одноразової грошової допомоги – 21.08.2019, так і за період часу з 12.08.2019 по дату виплати грошової компенсації за неотримане речове майно – 05.09.2019.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №    810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
У постанові від 13 травня 2020 року в справі №    810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що  статтею 116 КЗпП України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі №    810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена  статтею 117 КЗпП України.
Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена  статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Як встановлено вище, на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку та не виплачено всіх належних йому сум, а саме - одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за неотримане речове майно. Виплата цих сум відбулася 21.08.2019 (грошова допомога при звільненні) та 05.09.2019 (компенсація за речове майно). 
Отже, датою фактичного розрахунку із позивачем слід вважати 05.09.2019, оскільки саме в цей день відповідачем здійснено остаточну виплату всіх належних позивачу сум.
Враховуючи те, що остаточний розрахунок на користь позивача відповідачем здійснено 05.09.2019 року, замість 11.08.2019 (день звільнення), суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що  кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 24 календарні дні з 12.08.2019 року по 04.09.2019 року включно. 
Таким чином, у відповідача наявний обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку всіх належних при звільненні сум у розмірі 27336,00 грн. виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення (1139,00 грн.) та кількості днів затримки розрахунку (24 дні). 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити позивачу виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової компенсації  розмірі 10 251, 00грн., що є підставою для його скасування в цій частині та прийняття, в цій частині заявлених вимог, нової постанови про відмову у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції також слід змінити, виклавши абзац 5 резолютивної частини в такій редакції: «Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги та грошової компенсації на неотримане речове майно в розмірі 27 336,00 грн.».
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року по справі №340/2963/19 в частині задоволених вимог щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити позивачу виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової компенсації  розмірі 10 251,00 грн. – скасувати та в цій частині прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року по справі №340/2963/19 змінити, виклавши абзац 5 резолютивної частини в такій редакції: «Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги та грошової компенсації на неотримане речове майно в розмірі 27 336,00 грн.».
В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року по справі №340/2963/19- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 19.08.2020р.

Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк