Постанова
Іменем України
15 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 462/7676/15-ц
провадження № 61-13268св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова у складі судді Кирилюка А. І. від 21 жовтня 
2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І., від 02 травня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недостовірною, такою, що не відповідає дійсності інформації, спростування відомостей та відшкодування моральної шкоди.
 
Позов мотивовано тим, що  ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 за договором міни від 03 грудня 2003 року стали співвласниками житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Їхніми сусідами є ОСОБА_4 та ОСОБА_8 
ОСОБА_4 почала звертатись із безпідставними звинуваченнями в Державну інспекцію з контролю за використанням та охороною землі у Львівській області, що родина ОСОБА_9 захопила у неї 16 кв. м землі, яка безпідставно складала на членів родини позивачів приписи, акти, постанови, в яких зобов`язували повернути ОСОБА_4 16 кв. м землі, притягували до адміністративної відповідальності. У цей час ОСОБА_4 називала їх злодіями, принижувала їх честь і гідність, зводила наклепи та вимагала повернути їй землю, яку позивачі не захоплювали. Рішенням Інспекції 
від 02 липня 2009 року вказано, що земельна ділянка площею 0,0016 га по межі знаходиться у спільній частковій власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 . Незважаючи вищевказане ОСОБА_4 у 
2011 році звернулась до суду з позовом не чинити їй перешкод в користуванні земельною ділянкою площею 16 кв. м. Усвідомлюючи, що судовий розгляд справи не буде на користь відповідача, остання почала шантажувати родину позивачів, зокрема працівника правоохоронних органів ОСОБА_2 , посилаючи недостовірну та таку, що не відповідає дійсності інформацію в правоохоронні органи та органи прокуратури з приводу обміну помешканнями із її попередньою сусідкою ОСОБА_10 . З приводу вказаних заяв неодноразово проводилися перевірки та надавалися відповіді, що викладені факти документального підтвердження не знаходять.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року на шпальтах газети комунального підприємства «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша» на першій сторінці в рубриці «Скандал» була надрукована та розповсюджена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1». Вказана стаття також опублікована ІНФОРМАЦІЯ_3 року на офіційному сайті газети, а також короткий текст статті з посиланням на газету «Ратуша» розміщений на веб-сайті телеканалу ЗІК. 
У вказаній статті викладені обставини на підставі повідомленої 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 інформації, які з 2008 року по даний час звертаються в правоохоронні органи, органи прокуратури, управління внутрішньої безпеки МВС України із наклепами на родину позивачів, зокрема на підполковника МВС України ОСОБА_1 , безпідставно звинувачуючи її у незаконному обміні помешканнями з ОСОБА_11 у причетності до зникнення внучки ОСОБА_11 , вчинення на неї тиску та інші протиправні дії.
На думку позивачів, відповідачі такі дії вчиняють з метою принизити честь та гідність, ділову репутацію, дискредитувати родину позивачів серед громадськості, колег по роботі, родичів, сусідів, знайомих.
Вказує, що численними перевірками встановлено, що ОСОБА_1 та її родина не причетні до незаконного обміну житлом з використанням службового становища. Також не підтверджувалися інші факти щодо зловживання з боку позивачів, про що зазначено в численних відповідях відповідачам.
Посилаючись на вищевикладене, позивачі просили: визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформацію, поширену  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до КП «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша», правоохоронним органам про зловживання службовим становищем при обміні помешканнями підполковником міліції 
ОСОБА_2 , членами її родини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; зобов`язати ОСОБА_4 відшкодувати моральну шкоду, завдану умисним поширенням недостовірної, наклепницької інформації з метою принизити честь, гідність, завдати шкоди діловій репутації підполковнику поліції ОСОБА_2 у розмірі 60 000 грн; зобов`язати ОСОБА_4 відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_3 , ОСОБА_2 кожному по 20 000 грн; зобов`язати ОСОБА_5 відшкодувати моральну шкоду, завдану умисним поширенням недостовірної, наклепницької інформації з метою принизити честь, гідність, завдати шкоди діловій репутації підполковнику поліції ОСОБА_2 у розмірі 100 000 грн; зобов`язати ОСОБА_5 відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_3 , ОСОБА_2 кожному по 20 000 грн.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області 
від 02 травня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3  відмовлено.
 
Судові рішення мотивовано тим, що відповідачі не були першоджерелом інформації, надрукованої у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», оскільки із змісту статті встановлено, що така написана за журналістським розслідуванням, яке тривало чотири місяці. Викладені у цій статті обставини були висвітлені відповідачами на звернення журналістів в такому вигляді як вони це бачили, наскільки знали, розуміли та за їхніми судженнями, а тому такі відомості спростуванню не підлягають. Відповідачі, звертаючись у правоохоронні органи різних інстанцій, реалізували своє право, передбачене 
статтею 40 Конституції України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не були джерелом поширення недостовірної інформації в газеті «Ратуша», а покликання в статті на слова ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не містять фактичних даних, стосуються оціночних суджень автора. Вказують, що суди мали б виходити з того, що інформація, поширена відповідачами в газеті «Ратуша», правоохоронним органам містить конкретні життєві обставини, певні факти, які перевірялись неодноразово та підтвердження не знайшли, тому інформація не є оціночним судженням, а відображенням об`єктивної дійсності, які можливо перевірити. Така інформація у разі її доведеності може бути підставою для порушення кримінальної справи, чого й добивалися відповідачі, а отже не може бути оціночним судженням. Суд не встановив, чи всі висловлювання відповідачів мали місце і чи всі вони є оціночними судженнями чи фактами. Саме в інформації відповідачів, наданій газеті «Ратуша», є звинувачення родини позивачів в нерівноцінному обміні помешканнями, у зловживанні службовим становищем працівника правоохоронного органу ОСОБА_12 , у психологічному та фізичному тиску на бабусю зниклої дитини. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2018 року від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких вони посилаються на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
14 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Позивачі по справі родина ОСОБА_9 та відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є сусідами.
 
Судами установлено, що на шпальтах газети КП «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша» від ІНФОРМАЦІЯ_4 року НОМЕР_1 на першій сторінці (продовження на сторінці 4) опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_1», співавторами якої є ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Аналогічна стаття була опублікована на офіційному сайті газети та короткий зміст статті розміщений на офіційному сайті телеканалу ЗІК.
 
Зазначена стаття містить інформацію про те, що у 2002 році було загублено дворічну дівчинку та оголошено її у розшук. У 2002 році ОСОБА_2 працювала у відділі по роботі з неповнолітніми і саме до неї мати та бабуся зниклої дитини звернулися за допомогою. Через рік після знайомства з родиною зниклої дівчинки, у 2003 році батьки ОСОБА_2 здійснили обмін належної їм квартири у м. Жовква Львівської області на житловий будинок у місті Львові, який належав родичам загубленої дитини. У 2002 році дитину під час впізнання свідомо не впізнали та лише у 2006 році дитину було знято з обліку розшукуваних, коли мати з бабусею «раптом вирішили її впізнати», проте ця обставина не завадила виписати зниклу дитину зі Львова та прописати в Жовкві».
 
Установлено, що відповідачі у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 неодноразово зверталися із зверненнями у ЛМУ ГУ МВС у Львівській області з приводу надання інформації щодо зниклої дитини їхньої колишньої сусідки ОСОБА_16 . У листах-відповідях зазначалося, що при службовому розслідуванні чи перевірках жодних незаконних дій підполковника міліції ОСОБА_2 не виявлено, також не було виявлено психологічного тиску на ОСОБА_16 при обміні житлового приміщення по 
АДРЕСА_1 на житлове приміщення по АДРЕСА_2 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої 
статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
 
Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.
 
Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
 
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
 
Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
 
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
 
За приписами статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
 
Таким чином за змістом положень статті 277 ЦК України та статті 30 Закону України «Про інформацію» не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень 
статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, 
№ 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).
Зазначені відомості є особистим авторським напрацюванням відповідача, її розумінням процесів, що протікають у сфері державних закупівель медичного обладнання, тобто є провокативним вираженням суб`єктивної думки і поглядів, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, отже, не є інформацією, поширення якої є наслідком погіршення ділової репутації позивача.
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, установивши, що викладені у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1»  газети КП «Редакція газети ЛМР «Ратуша» відомості базувалися та відповідали офіційним листам та відповідям компетентних органів, зокрема, Головного управління внутрішніх справ України у Львівській області, Управління кримінальної міліції у справах дітей Міністерства внутрішніх справ, а також іншими долученими до справи доказами, викладені у цій статті обставини були висвітлені відповідачами на звернення журналістів у такому вигляді як вони це бачили, наскільки знали, розуміли, тобто є вираженням їх суб`єктивної думки і поглядів, дійшли обґрунтованого висновку, що такі відомості не можуть бути предметом судового захисту шляхом визнання недостовірної інформації та її спростовання, у зв`язку із чим дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Згідно з статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
 
Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
 
Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Звернення відповідачів до правоохоронних органів щодо зниклої дитини їх колишньої сусідки ОСОБА_17 та перевірки законності обміну жилими приміщеннями між останньою та сім`єю позивачів, свідчить про реалізацію ними конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, та не є поширенням недостовірної інформації в розумінні статті 277 ЦК України, у зв`язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформацію, викладену відповідачами у зверненнях до правоохоронних органів. 
 
Незалучення до участі у справі КП «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша» не вплинуло на правильність висновків судів про відсутність підстав для задоволення позову, а тому колегія суддів, враховуючи вимоги частини другої статті 410 ЦПК України щодо неможливості скасування правильних по суті і законних рішень з одних лише формальних міркувань, дійшла висновку про залишення рішення судів попередніх інстанцій без змін.
 
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявників, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, 
а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 
2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 02 травня 2018 року- без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара