ПОСТАНОВА
Іменем України

15 вересня 2020 року   
Київ
справа №500/1762/19
адміністративне провадження №К/9901/5298/20
              
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Гусака М.Б.,  Усенко Є.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №500/1762/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року (головуючий суддя - Баранюк А. З.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2020 року (головуючий суддя - Довга О. І., судді: Бруновська Н. В., Запотічний І. І.),
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду із позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - відповідач, ГУ ДФС), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5756-54 від 13 травня 2019 року в сумі 21030,90 грн.
На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона була зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою у 1996 році. З 2008 року вона постійно проживає в Сполучених Штатах Америки, а з 22 травня 2013 року отримала громадянство Америки. Зазначає, що вона не зверталася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію фізичної особи підприємцем чи про включення відомостей про фізичну особу-підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі. На її переконання реєстрація суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою не є тотожним державній реєстрації фізичної особи-підприємця у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», а тому відсутні підстави вважати її підприємцем та, відповідно, платником єдиного внеску. Також, позивач вважає, що без проведення перевірки і складення відповідного акту, відповідач не мав права виносити спірну вимогу.
Протокольною ухвалою від 24 вересня 2019 року Тернопільський окружний адміністративний суд здійснив заміну відповідача Головне управління ДФС у Тернопільської області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Тернопільської області.
Тернопільський окружний адміністративний суд рішенням від 23 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2020 року, у задоволенні позову відмовив.
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.
12 грудня 1996 року ОСОБА_1 зареєстрована Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів, як суб`єкт підприємницької діяльності-фізичної особи про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ за № 837, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (а.с. 27) та 13 грудня 1996 року взята на облік в ДПА у місті Тернополя.
Згідно з відомостями із підсистеми «Облік платежів» ІС «Податковий блок» заборгованість ОСОБА_1 з єдиного внеску станом на 30 квітня 2019 року становить 21030,90 грн (а.с. 47-49).
У зв`язку із наявністю боргу, 13 травня 2019 року Головне управління ДФС у Тернопільській області сформувало і направило позивачеві вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5756-54 У в сумі 21030,90 грн за період 2017-2018 роки.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що чинним законодавством надано право податковому органу нарахувати єдиний внесок з облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів без складання Акта перевірки. Право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мали у 2017 - 2018 роках особи, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями чинним законодавством не передбачено. 
Позивач не надав докази, які б підтверджували її право на звільнення від сплати єдиного внеску на підставі частини 4 статті 4 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI), а тому позивач зобов`язана була сплачувати єдиний внесок у період, за яким ГУ ДФС правомірно сформувало і направило позивачеві спірну вимогу. 
Доводи позивача про відсутність у неї статусу фізичної особи-підприємця суди визнали безпідставними, оскільки позивач була зобов`язана у встановлений строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. Однак, такий обов`язок вона не виконала, і саме внаслідок цього в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - ЄДР) відсутні відомості про неї, як фізичну особу-підприємця. Відсутність відомостей в ЄДР не спростовує сам факт реєстрації позивача, як фізичної особи-підприємця. При цьому, засвідчення факту позбавлення статусу підприємця фізичною особою здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру, а тому лише з внесенням відомостей про фізичну особу-підприємця до ЄДР фізична особа-підприємець вважається припиненою.
Однак, доказів того, що з моменту реєстрації позивачки як фізичної особи-підприємця до моменту виставлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5756-54 від 13 травня 2019 року, підприємницька діяльність була припинена у встановленому законом порядку із внесенням про це відповідного запису до ЄДР матеріали справи не містять.
Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове, яким визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5756-54 від 13 травня 2019 року, в сумі 21030, 90 грн.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд ухвалою від 11 березня 2020 року відкрив касаційне провадження у цій справі на підставах: 
пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України - якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
З огляду на зміст касаційної скарги, підстава касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обґрунтована тим, що позиція суду апеляційної інстанції суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 4 грудня 2019 року у справі №440/2149/19, відповідно до якого: «Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем».
Підстава касаційного оскарження відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України обґрунтована тим, що позивач до державного реєстратора заяв про державну реєстрацію фізичною особою-підприємцем чи про включення відомостей про фізичну особу-підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі - не подавала. Не подавала також і заяву до контролюючого органу про взяття її на облік платником єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ. Тому, на переконання позивача, на неї не поширюється дія Закону № 2464-VI.
Відповідач правом подання відзиву на касаційну скаргу не скористався.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи та вимоги касаційної скарги в межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів, перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і дотримання ним норм процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи, виходить з такого.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
У касаційній скарзі позивач зазначає, що правовідносини у справі, у якій подана касаційна скарга, і у справі № 440/2149/19, у якій викладено висновок Верховного Суду, є подібними, оскільки вона, як і позивач у справі № 440/2149/19 у період, за який винесена спірна вимога, була найманим працівником.
Натомість, як вбачається з постанови Верховного Суду від 4 грудня 2019 року її висновок стосується правового регулювання сплати єдиного внеску фізичною особою-підприємцем, яка є найманим працівником і за яку у спірний період такий внесок сплачувався роботодавцем за чинним законодавством України. 
У касаційній скарзі позивач зазначає, що вона з 2008 року постійно проживає в Сполучених Штатах Америки, що підтверджується виданим посвідченням постійного жителя США від 19 березня 2008 року. У період з 2014 року по теперішній час офіційно працює лікарем з повною зайнятістю, а саме на посаді «Завідувач 5 хірургічними відділами» в приватній клініці в місті Mankato (Міннесота) в Сполучених Штатах Америки. 
Враховуючи, що єдиний внесок - це обов`язковий платіж до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування, що справляється в Україні з метою забезпечення страхових виплат за поточними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, колегія суддів вважає, що перебування позивача у трудових відносинах в Сполучених Штатах Америки свідчить про відмінність як фактичних обставин, так і правовідносин в цілому, від тих, які були предметом розгляду у справі № 440/2149/19.
Отже, правовідносини у справах не є подібними, відповідно, висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, не може бути застосований у спорі, що виник між сторонами у цій справі.
У зв`язку з викладеним, у цій справі наявні підстави для закриття касаційного провадження, відкритого в частині визначеної підстави касаційного оскарження - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Перевіряючи правильність висновків судів попередніх інстанцій, що відсутність відомостей в ЄДР не спростовує сам факт реєстрації позивача, як фізичної особи-підприємця, колегія суддів в межах визначеної підстави для касаційного оскарження - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України виходить з такого.
У справі, що розглядається, спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 1 січня 2017 року по 30 квітня 2019 року відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності. При цьому ОСОБА_1 набула статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримала відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 1 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 755-IV, але не зверталася до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про неї до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.
Спір з аналогічними обставинами та правовідносинами був предметом розгляду у справі №260/81/19, яку було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. За результатами розгляду справи, Велика Палата ухвалила постанову від 01.07.2020, у якій, здійснивши системне тлумачення норм права, сформулювала такий правовий висновок.
Статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.
Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами № 2390-VI та № 1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 1 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.
Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
Відповідно до частини третьої статті 341 КАС України, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. 
Отже, колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладений у постанові від 1 липня 2020 року у справі №260/81/19.
Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
1 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.
Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 1 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.
Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Виключно фізична-особа підприємець, зареєстрована в установленому порядку, яка має право здійснювати підприємницьку діяльність і перебуває на загальній або спрощеній системі оподаткування, вважається платником єдиного внеску і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу (за умови, що така особа не є найманим працівником). 
За встановленими у цій справі обставинами ОСОБА_1 не мала можливості здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки її свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності є недійсним, а з реєстраційною карткою для включення відомостей про неї як фізичної особи-підприємця до ЄДР та для заміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка позивач не зверталася, що спростовує факт наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця в розумінні Закону № 755-IV і, як наслідок, належність позивача до платників єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI. 
Отже, суди попередніх інстанцій за встановлених у справі обставин неправильно застосовували норми матеріального права, що призвело до ухвалення неправильного по суті рішення.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Оскільки обставини справи встановлені з достатньою повнотою, але судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, вони підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша статті 139 КАС України).
Позивачем у цій справі сплачено судовий збір:
за подання позовної заяви - 768,40 грн, згідно з квитанцією №1-5185К від 8 липня 2019 року (а.с.3);
за подання апеляційної скарги - 1152,60 грн, згідно з квитанцією №0.0.1532875130.1 від 25 листопада 2019 року (а.с.117);
за подання касаційної скарги - 1536,80 грн, згідно з квитанцією №0.0.1627234215.1 від 22 лютого 2020 року (а.с.192).
Отже, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у загальній сумі 3457,80 грн. 
Керуючись статтями 328, 339, 341, 345, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Закрити касаційне провадження в частині визначеної підстави касаційного оскарження судових рішень - пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2020 року у справі №500/1762/19 скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 13 травня 2019 року №Ф-5756-54 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 21030,90 грн.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження: 46003, м. Тернопіль, вул. Білецька, 1, код ЄДРПОУ 39403535) судові витрати на сплату судового збору в сумі 3457 (три тисячі чотириста п`ятдесят сім) грн 80 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	М.М. Гімон М.Б. Гусак   Є.А. Усенко