П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
15 липня 2020року                                                                                     м. Київ
 
Справа № 760/7613/19
Провадження: № 22-ц/824/7136/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А. 
секретар Гулієв М.Д.о
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року, ухвалене під головування судді Оксюти Т.Г., 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей Бориспільської міської ради, про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення заборгованості по аліментам,
в с т а н о в и в:
 
В серпні 2018 року  ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2014 року.  Від вказаного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина проживає разом з нею.Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідними продуктами харчування, медичним доглядом, фінансуванням на лікування, не приймає ні моральної ні фізичної участі в її повсякденному житті. Не цікавиться її станом, умовами проживання, не турбується про її відпочинок та оздоровлення, не спілкується з дитиною, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі.Бориспільським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення від 24.02.2016 року про стягнення аліментів з відповідача в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.11.2015 року і до досягнення нею повноліття, а також аліменти на утримання позивача в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) починаючи з 18.11.2015 року і до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначала, що відповідач рішення суду не виконує, ухиляється від сплати аліментів. Відповідно до довідки-розрахунку, виданої Києво-Святошинським районним відділом державної виконавчої служби, заборгованість по виплаті аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) на утримання доньки ОСОБА_3 становить 69059,83 грн., заборгованість по виплаті аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку становить 47046,93 грн. На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 заборгованість по аліментам за період з 18.11.2015 року по 01.12.2018 року на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття в сумі 69 059,83 грн.
Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2   заборгованість по аліментам за період з 18.11.2015 року по 01.12.2018 року на її утримання до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку в сумі 47 046,93 грн.
Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 пеню за кожен день прострочення виплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття в сумі 21 013,41 грн.
Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 пеню за кожен день прострочення виплати аліментів на її утримання до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку в сумі 7 783,62 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 536,80 грн. та 768,40 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 23 березня 2020 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,  просив скасувати рішеннясуду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що після розірвання шлюбу він з позивачкою домовились, що донька залишиться проживати разом з матір`ю, будь-яких суперечок стосовно цього питання не виникало. Позивачка не наводить ні одного доводу щодо вчинення з його боку неправомірних дій або перешкоджань в проживанні дитини разом з нею та не зазначає чим  саме порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи законні інтереси дитини, а тому вважав, що визначення місця проживання дитини взагалі не може бути предметом даного спору.  На його думку,  лише той факт, що за період відвідування їхньою донькою ДС « Віночок » він, батько, не з`являвся не може характеризувати його як особу, яка не цікавиться своєю дитиною. Матір, тітка, сестра, хрещена матір позивачки, представляють її інтереси, є зацікавленими особами по відношенню до нею, а тому не можуть бути об`єктивними в своїх ствердженнях, а тому прийняття судом до уваги при розгляді справи думку цих осіб свідчить про упереджене ставлення суду до нього. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 зазначив, що умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підставою позбавлення батьківських прав, передбаченою ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, однак відповідні докази умисного ухилення від виконання ним батьківських обов`язків відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Крім того,висновок органу опіки має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Позивачка на підтвердження наявності заборгованості по сплаті аліментів надала до позовної заяви довідки-розрахунки заборгованості, зокрема, станом на 16.09.2016 року, на 30.09.2016 року, на 10.12.2018 року, тобто, дані довідки видані фактично за 3 місяці до дати звернення позивачки до суду, однак, суд не звернув уваги на те, що  станом на 12.02.2019 року заборгованість по ВП №52248458 відсутня повністю, що підтверджується відповідною довідкою-розрахунком. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Конончук З.В. в інтересах ОСОБА_2 зазначила, що надана відповідачем довідка про відсутність заборгованості не  є належним доказом відсутності такої заборгованості. Вказувала, що навіть відсутність заборгованості по аліментам у відповідача, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини, а не з її утримання, що, на її думку, є самостійною та достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Адвокат Коновал О.Ю. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив  її задовольнити. 
В судовому засіданні ОСОБА_2 та її адвокати Конончук З.В. та Гулак М.В. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник служби у справах дітей Бориспільської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи бувповідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутностіпредставника третьої особи. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається із матеріалів справи,  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2014 року по 01.11.2016 року , в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.11.2015 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 18.11.2015 року до досягнення дитиною 3-х річного віку, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15).
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Донька сторін після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з матір`ю.
Згідно довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 10.12.2018 року ВП № 52248144 у ОСОБА_1 існує заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) починаючи з 18.11.2015 року до досягнення дитиною 3-х річного віку, тобто, до 21.05.2018 року у розмірі 47 046,93 грн (а.с. 10-11).
Згідно довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 10.12.2018 року № ВП 52248458  у ОСОБА_1 існує заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.11.2015 року до досягнення дитиною повноліття у розмірі 69 059,83 грн (а.с. 12-13).
З характеристики малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданої дошкільним навчальним закладом (дитячий садок) «Віночок» вбачається, що ОСОБА_3 відвідує даний навчальний заклад з 2018 року і до теперішнього часу. За період відвідування садочка приділялась увага у вихованні дитини зі сторони мами, приводять та забирають з дитячого саду мама та бабуся, виявляють цікавість до рекомендацій та консультацій вихователів, відвідують збори та свята. Батько за весь час, поки дитина відвідувала садок, не з`являвся. Сім`я матеріально забезпечена. ОСОБА_3 має все необхідне для життя та відвідування саду.
Згідно листа служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради від 26.12.2019 року № 01-12-979 громадянка ОСОБА_2 не зверталась до служби з письмовою заявою щодо видачі їй письмового висновку про доцільність позбавлення батьківських  прав громадянина ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Громадянин ОСОБА_1 не звертався до служби у справах дітей та сім`ї міської ради щодо встановлення графіка побачень з дитиною або усунення перешкод у спілкування з нею (а.с. 124).
Згідно листа служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської  в м. Києва державної адміністрації  від 09.08.2019 року № 108/24-3430 убачається, що під час бесіди працівників служби у справах дітей та сім`ї з позивачем встановлено, що дитина мешкає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 80).
З висновку органу опіки та піклування про можливість позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , убачається, що донька сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на її утриманні. Мати, ОСОБА_2 , піклується про здоров`я ОСОБА_3 , її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечує дитині достатній життєвий та культурний розвиток. Валентина має всі необхідні речі, предмети побуту для життя, розвитку та відпочинку, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 21.08.2019 року №108. Батько Валентини ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , участі у вихованні доньки не бере, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, що підтверджується поясненнями ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10  Громадянина ОСОБА_1 неодноразово запрошували рекомендованими листами від 28.11.2019 року та 13.12.2019 року до служби у справах дітей та сім`ї міської ради щодо надання пояснень про його участь у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але батько жодного разу не з`явився та не зателефонував.Ігнорування запрошень до служби у справах дітей та сім`ї міської ради, небажання батька надавати будь-які пояснення щодо виховання дитини розцінене як свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до листа служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 10.01.2020 року під час виходу працівників за вказаною адресою: АДРЕСА_2 громадянина ОСОБА_1 вдома не було. Зі слів матері відповідача, її син проінформований про розгляд судом справи про позбавлення його батьківських прав, його контактний телефон мати відмовилась надати та заперечувала щодо обстеження його умов проживання.Відповідно до довідки-розрахунку, виданої Києво-Святошинським районним відділом державної виконавчої служби, заборгованість по виплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та заборгованість по виплаті аліментів на утримання матері по досягненню дитиною трирічного віку становить 116 105,00 грн. Враховуючи вищевикладене, з метою захисту законних прав та інтересів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріальне забезпечення, захист житлових та майнових прав дитини, орган опіки та піклування вважає можливим позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому він повинен бути позбавлений батьківських прав відносно неї. Встановивши, що малолітня донька, зареєстрована та проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , а заперечення стосовно визначення місця проживання дитини разом з матір`ю за вказаною адресою від відповідача не надходили, суд першої інстанції вважав за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 за вищевказаною адресою. Також суд першої інстанції, виходячи із того, щовідповідачемдоказів на спростування наявності заборгованості по аліментах та її розміру  не надано, вважав, що заборгованість по сплаті аліментів, яка виникла у відповідача перед позивачем, та пеняза прострочення сплати аліментів підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у заявленому нею розмірі.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не належним чином дослідив та дав оцінку поданим сторонами доказам, а тому дійшов неправильного висновку про наявність підстав, передбачених частиною 1 статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав. Батько дитини бажає спілкуватися з донькою, проти позбавлення батьківських прав заперечував, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. 
Колегія суддів зважає на те, що висновок  органу опіки та піклування про можливість позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування  ОСОБА_1 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав, а тому колегія суддів вважає такий висновок недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам  дитини, оскільки позбавляє останню спілкування з батьком, який висловлює бажання брати участь у її вихованні.
Надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дитини.
Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, не врахував, що між сторонами склались неприязні стосунки, що і вплинуло  на відношення відповідача  до виконання своїх батьківських обов`язків.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначав, що не відмовлявся від спілкування з донькою, звертався до позивачки з проханнями побачити дитину, однак позивачка відмовляла. Також вказував, що аліменти ним сплачуються із його заробітної плати згідно з виконавчими листами.
Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на виконання вимог статей 1-3, 9 Конвенції ООН «Про права дитини» державні органи вживали необхідних та достатніх заходів щодо надання необхідної допомоги колишньому подружжю, що реально був наданий комплекс соціальних послуг з метою покращення ситуації у відносинах між ними. Жодних роз`яснювальних заходів, а також заходів попередження про можливі наслідки до відповідача органом опіки та піклування не вживалось.
Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.
Також слід відмітити, що  ОСОБА_2 , на підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, посилаласьна те, що відповідач не приймає участі у вихованні та не сплачує аліменти.
Дані обставини не можуть бути підставою для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_1 відносно його доньки, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача. 
Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських  обов`язків по утриманню дітей факт стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки аліментів на утримання дитини, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 199/5032/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 559/1553/16-ц, 
Суд першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосував до спірних правовідносин положення статтей 164, 166, 171 СК та дійшов помилкового висновку про ухилення  ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , у зв`язку із чим ухвалене рішення в цій частині не може вважатися законним та обґрунтованим.
Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також ураховуючи те, що батько дитини виявляє намір спілкуватись з донькою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, колегія суддів доходить висновку що позовні вимоги ОСОБА_2 про позбавлення батьківських праві ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. В свою чергу, дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно приймає рішення щодо місця свого проживання.
 Порядок вирішення спору органом опіки та піклування конкретизований у пункті 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМУ №866 від 24.09.2008р., та передбачає подання відповідної заяви службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, до якої слід долучити копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про шлюб та докази розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).
У свою чергу порядок вирішення спору судом передбачає звернення зацікавленої особи до суду із відповідним позовом, доводи в якому мають бути підтверджені доказами, що мають істотне значення для вирішення справи. Відповідно до статті 19 Сімейного кодексу України, участь органу опіки та піклування при розгляді даної категорії спорів є обов`язковою та передбачає подання таким органом до суду письмового висновку щодо розв`язання спору.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що спору між ним та позивачкою щодо визначення місця проживання доньки не було і наразі не має. Після розірвання шлюбу сторони домовились, що донька залишиться проживати разом з матір`ю.
Слід зазначити, що позивачкою на обґрунтування вимог щодо визначення місця проживання доньки з нею не надано жодного підтвердження, будь-яки докази того, що відповідач заперечує щодо проживання доньки разом матір`ю, чи/або виявляє наміри щодо проживання дитини разом з ним матеріали справи не містять.  
Ураховуючи, що між позивачкою та відповідачем відсутній спір щодо визначення місця проживання доньки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно вважав за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 за зазначеною нею адресою.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментам колегія суддів виходить з наступного.
 Як убачається із матеріалів справи, на примусовому виконанні в Києво-Святошинському районному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області перебували виконавчі провадження №52248144 та № 52248458 по виконанню рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання та утримання доньки.
За змістом положень ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Дана норма закону  передбачає лише обчислення розміру заборгованості судом за наявності спору щодо розміру такої заборгованості, який в даній справі відсутній.
Оскільки заборгованість по аліментам виникла в ході примусового виконання рішення про стягнення аліментів, така заборгованість повинна стягуватися державним виконавцем в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
За таких підстав, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості вже нарахованих до стягнення аліментів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки  задоволення таких вимог призведе до подвійного стягнення вже існуючої заборгованості в межах виконавчого провадження. 
Щодо вимог ОСОБА_2 про стягнення пені, колегія суддів відмічає таке.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) постановою від 25 квітня 2018 року визначила,що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, а тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини 1 статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду і в постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18), зазначивши, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць  та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.
Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.
Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.
Тобто, формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
Ураховуючи вищевикладене та положення ч. 2 ст. 78 ЦПК України, позивачкою на обґрунтування заявленого нею розміру пені за прострочення сплати аліментів повинен бути наданий відповідний розрахунок, проте такого розрахунку  матеріали справи не містять.
Окрім того, позивачем ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції не зазначено періоду нарахування пені та розмірів чергових платежів, на які повинна бути нарахована пеня, що позбавляє суд можливості провести відповідний розрахунок самостійно за умови доведеності  існування заборгованості за певний період.
Суд першої інстанції, не перевіривши факт наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, не встановивши період існування заборгованості, та не зважаючи на відсутність відповідного розрахунку пені за прострочення сплати аліментів дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові у повному обсязі.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 16 липня 2020 року.

Головуючий                                                                                   Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                               Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                         А.А. Пікуль