ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 липня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 915/2388/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Миколаїв
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.02.2020 року, м. Миколаїв, суддя Ржепецький В.О., повний текст рішення складено та підписано 17.02.2020 року
у справі № 915/2388/19
за позовом Акціонерного товариства «Укртранснафта», м. Київ
до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Миколаїв 
про стягнення заборгованості у розмірі 7 349 грн. 28 коп., -
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У грудні 2019 року Акціонерне товариство «Укртранснафта», м. Київ звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Миколаїв про стягнення витрат на виплату середнього заробітку військовозобов`язаному, призваному на збори, у розмірі 7 349 грн. 28 коп.
В обґрунтування позовної заяви Акціонерне товариство «Укртранснафта», м. Київ із посиланням на положення Інструкції про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, затвердженої наказом Міністра оборони України № 80 від 12.03.2007 року та Інструкції з організації і проведення навчальних зборів з військовозобов`язаними у військових частинах і установах Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 560 від 11.11.2009 року зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , м. Миколаїв є відповідальним за відшкодування витрат позивачу на оплату середньої заробітної плати військовозобов`язаним працівникам, які проходили військові збори, зокрема ОСОБА_1 .
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.02.2020 року у справі №915/2388/19 (суддя В.О. Ржепецький) позов задоволено; стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Миколаїв на користь Акціонерного товариства «Укртранснафта», м. Київ грошові кошти в сумі 7  349 грн. 28 коп. в якості відшкодування витрат на виплату середнього заробітку призваному на збори військовозобов`язаному працівнику та судовий збір у сумі 1 921 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Укртранснафта», м. Київ є обґрунтованими та підлягають задоволенню, з огляду на приписи нормативно-правових актів з питань, пов`язаних із отриманням гарантій та пільг під час військового обов`язку та військової служби. Стосовно посилання відповідача на відсутність належного бюджетного фінансування, місцевий господарський суд зазначив, що законодавством не передбачена залежність відшкодування витрат з виплаченої середньої заробітної плати військовозобов`язаним від фактичного фінансування відповідача чи випадки повного або часткового його звільнення від такого обов`язку. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 , м. Миколаїв з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.02.2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Укртранснафта», м. Київ до ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Миколаїв відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що станом на 01.12.2017 року, виділені кошти та кошторисні призначення на 2017 рік на виплату середнього заробітку військовозобов`язаним за перебування на навчальних зборах ІНФОРМАЦІЯ_3 , м.Миколаїв були витрачені в повному обсязі, при цьому останнім було подано Заявку до вищого командування на додаткове фінансування відповідача для компенсації виплат середньої заробітної плати підприємствам, проте, з огляду на Указ Президента України №303/2014 від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію» виникла необхідність збереження фінансових ресурсів для матеріально-технічного забезпечення діяльності підрозділів Збройних Сил України, а тому Заявки на додаткове фінансування для вищезазначених виплат у 2017 не здійснювались, кошторисні призначення не надавались.
Разом з тим, апелянт посилається на положення ст. 3, ч. 12 ст. 23 та п.1 ст. 48 Бюджетного кодексу України та зазначає, що у ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні зареєстровані у Держказначействі зобов`язання, а також відшкодування витрат за 2017 рік, в загальній сумі виплаченої середньої заробітної плати 11  086 грн. 80 коп., є виплатою минулих років.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.02.2020 року у справі №915/2388/19 відкрито апеляційне провадження, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
04.06.2020 до суду апеляційної інстанції від Акціонерного товариства «Укртранснафта» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд в задоволенні апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , м.Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.02.2020 у справі №915/2388/19 відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування заперечень на апеляційну скаргу позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , м. Миколаїв зобов`язаний після закінчення навчальних зборів відшкодувати витрати підприємствам (установам та організаціям), на яких працюють військовозобов`язані, призвані на навчальні збори, таким чином, позивач вважає, що законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування з державного бюджету на здійснення заходів з виконання державних програм щодо відшкодування виплат середнього заробітку військовозобов`язаним, призваним на збори, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання Міністерства оборони України та інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями, чи випадки повного або часткового звільнення від обов`язку здійснення розрахунків з підприємствами, установами та організаціями, які здійснили такі виплати.
Крім того, позивач, посилаючись на п. 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374-2013 від 18.02.2013 року стверджує, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Разом з тим, позивач наголошує, що деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право.
Таким чином, зобов`язання щодо відшкодування витрат на оплату військовозобов`язаним середньої заробітної плати з бюджету, на що, згідно із законами України, мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Миколаїв не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.02.2020 року у справі № 915/2388/19 підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учаниками справи наступні обставини.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (з основної діяльності) № 75 від 11.09.2017 року призвано для проходження навчальних зборів резервістів оперативного резерву першої черги та направлено до військової частини польова пошта НОМЕР_1 з 11.09.2017 року по 10.10.2017 року, зокрема, солдата запасу ОСОБА_1 , зарахованого до оперативного резерву першої черги наказом військового комісара Березанського РВК №36 від 19.04.2017 року до військової частини НОМЕР_2 (а.с. 13).
Військовий комісар (т.в.о.) ІНФОРМАЦІЯ_5 капітан ОСОБА_2 повідомив позивача про призов з 11.09.2017 року на навчальні збори резервістів військової частини НОМЕР_2 військовозобов`язаного ОСОБА_1 (а.с. 12).
Наказом в.о. директора філії «Південні магістральні нафтопроводи» Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» (правонаступником якого є позивач) № 419-К від 11.09.2017 року ОСОБА_1 , оператора технологічних установок 4 розряду товарно-транспортної дільниці МНТ «Південний» філії «Південні магістральні нафтопроводи», увільнено від роботи з 11.09.2017 року на час проходження навчальних зборів із збереженням займаної посади і середньої заробітної плати (а.с. 14-15).
Наказом директора філії «Південні магістральні нафтопроводи» Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» № 491-К від 11.10.2017 року ОСОБА_1 , оператора технологічних установок 4 розряду товарно-транспортної дільниці МНТ «Південний» філії «Південні магістральні нафтопроводи», поновлено на раніше займаній посаді з 11.10.2017 року (а.с. 16).
Позивачем до Березанського районного військового комісаріату Миколаївської області було подано:
-відомість на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним, призваним на збори, згідно якої ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за період з 11.09.2017 року по 10.10.2017 року в сумі 7 349,28 грн. (а.с. 18);
- рахунок на оплату № 89 на суму 7 349,28 грн., призначення: компенсація заробітної плати за період перебування ОСОБА_1 на навчальних зборах з 11.09.2017 року по 10.10.2017 року (а.с. 17).
Факт отримання вищезазначених документів підтверджується наявністю відмітки Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 17). 
19.07.2019 року позивачем на адресу відповідача відправлено претензію № 92-04-00/1108 з вимогами сплатити компенсацію (відшкодування витрат) заробітної плати ОСОБА_1 за період перебування на навчальних зборах з 11.09.2017 року по 10.10.2017 року в розмірі 7 349,28 грн. До претензії долучені копії відомості на виплату середньої заробітної плати та рахунку на оплату № 89 на суму 7 349,28 грн. (а.с. 19-23).
Зазначена претензія разом з додатками повернута відправнику засобами поштового зв`язку із зазначенням причини невручення «за закінченням встановленого строку зберігання».
Невиконання відповідачем зобов`язань щодо компенсації заробітної плати за період перебування військовозобов`язаного працівника ОСОБА_1 на навчальних зборах стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Частина 1 ст. 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди
Згідно з ч. 1, 2 ст. 119 Кодексу законів про працю України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовозобов`язані призиваються на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори. Резервісти проходять підготовку та збори відповідно до програм у порядку, встановленому положеннями про проходження громадянами України служби у військовому резерві. Про початок та закінчення зборів військовозобов`язаних та резервістів видається відповідний наказ командира військової частини.
Військовозобов`язаними, в розумінні ст. 1 наведеного Закону, є особи, які знаходяться в запасі для комплектування Збройних Сил України і інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт по забезпеченню оборони держави.
Відповідно до ч. 4, 9, 11, 13 ст. 29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» час і строки проведення навчальних зборів військовозобов`язаних та резервістів визначаються Генеральним штабом Збройних Сил України та органами управління іншими військовими формуваннями відповідно до цього Закону. Військовозобов`язані, яким надійшла повістка районного (міського) військового комісаріату (органу Служби безпеки України) на прибуття для призову на збори, зобов`язані прибути в пункт і в строк, зазначені у повістці. Керівники підприємств, установ, організацій та навчальних закладів незалежно від підпорядкування та форми власності на вимогу військових комісаріатів забезпечують своєчасне прибуття військовозобов`язаних до визначених пунктів збору. За призваними на збори військовозобов`язаними на весь період зборів та резервістами на весь час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві, включаючи час проїзду до місця їх проведення і назад, зберігаються місце роботи, а також займана посада та середня заробітна плата на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування і форм власності. Виплата середньої заробітної плати військовозобов`язаним за весь період зборів та резервістам за час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1644 від 23.11.2006 року «Про порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам» виплата середнього заробітку військовозобов`язаним, у тому числі резервістам, призваним на збори, проводиться підприємствами, установами та організаціями, в яких працюють призвані на збори громадяни, з наступним відшкодуванням цих витрат за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання Міністерства оборони та інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.
Розрахунок середньої заробітної плати проводиться відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, виходячи із заробітку за два останні місяці.
Відповідно до п. 7, 8 Інструкції про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 80 від 12.03.2007 року, на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 1644 від 23.11.2006 року, за військовозобов`язаними, призваними на збори, зберігається на весь період зборів, уключаючи час проїзду до місця їх проведення і назад, місце роботи, займана посада та середній заробіток як на основній, так і на сумісних роботах. Особам, призваним на збори, виплачується заробітна плата за відпрацьований час до дня припинення роботи у зв`язку з від`їздом на збори, а також середня заробітна плата за перші півмісяця зборів. За решту часу перебування на зборах виплата заробітної плати провадиться у звичайні строки, установлені на підприємстві, в установі чи організації, де працює військовозобов`язаний.
Згідно з п. 11, 12, 13 Інструкції виплата середнього заробітку військовозобов`язаним, призваним на збори, провадиться підприємствами, установами та організаціями, де працюють (працювали) призвані на збори, з подальшим відшкодуванням цих витрат військовими комісаріатами. Підприємства, установи та організації для покриття витрат на виплату середньої заробітної плати військовозобов`язаним, призваним на збори, подають до районного військового комісаріату, у якому перебувають на обліку військовозобов`язані, рахунки, котрі акцептуються і передаються до обласного військового комісаріату для оплати. Відшкодуванню підлягають всі витрати, пов`язані з виплатою середнього заробітку (у тому числі і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування). До рахунків додаються відомості на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним, призваним на збори, згідно з цією Інструкцією. Середній заробіток військовозобов`язаних, призваних на збори, розраховується підприємствами, установами та організаціями, де працюють (працювали) призвані на збори, відповідно до чинних нормативно-правових актів.
Отже, підставою для здійснення компенсації витрат підприємства є рахунок підприємства та відомість на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним.
На підтвердження вищезазначених обставин позивачем було надано відомість на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним, призваним на збори, згідно якої ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за період з 11.09.2017 року по 10.10.2017 року в сумі 7 349,28 грн. та рахунок на оплату № 89 на суму 7 349,28 грн., призначення: компенсація заробітної плати за період перебування ОСОБА_1 на навчальних зборах з 11.09.2017 року по 10.10.2017 року.
Згідно з п. 4.6. Інструкції з організації і проведення навчальних зборів з військовозобов`язаними у військових частинах і установах Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 560 від 11.11.2009 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03.12.2009 року за № 1162/17178) з подальшими змінами та доповненнями, визначено, що командири військових частин (установ) зобов`язані під час проведення навчальних зборів організувати: видання наказу про зарахування військовозобов`язаних до списків особового складу військової частини (установи), організувати їх облік; внесення відповідних записів про проходження навчальних зборів у військово-облікові документи військовозобов`язаних із зазначенням тривалості і виду навчальних зборів, завіривши їх підписом, скріпленим гербовою печаткою військової частини (установи), тощо.
Обласні військові комісаріати (військовий комісаріат Автономної Республіки Крим, ІНФОРМАЦІЯ_6 ) зобов`язані після закінчення навчальних зборів (п. 4.7. Інструкції): відшкодувати витрати підприємствам (установам та організаціям), на яких працюють військовозобов`язані, призвані на навчальні збори, з виплатою середнього заробітку за весь період проведення навчальних зборів та урахуванням часу перебування у дорозі до місця проведення навчальних зборів і у зворотному напрямку, тощо.
Відповідно до п. 10 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 389 від 03.06.2013 року, обласні військові комісаріати, крім виконання функцій, зазначених у п. 9 цього Положення, зокрема, здійснюють відшкодування роботодавцям середнього заробітку військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання Міністерства оборони України.
Разом з тим, в силу наведених положень законодавства відповідач ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , м. Миколаїв) є особою, відповідальною за відшкодування витрат позивача на оплату військовозобов`язаному працівнику, який проходив військові збори, середньої заробітної плати, проте належним чином свого обов`язку не виконав, чим порушив майнові права позивача, які підлягають захисту в судовому порядку.
Проте, всупереч положенням чинного законодавства України відповідачем не здійснено відшкодування витрат позивачеві.
Стосовно доводів апелянта щодо відсутності фінансування для компенсації виплат середньої заробітної плати підприємствам, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що законодавством не передбачена залежність відшкодування витрат з виплаченої середньої заробітної плати військовозобов`язаним від фактичного фінансування відповідача чи випадки повного або часткового його звільнення від такого обов`язку.
Крім того, у рішення Конституційного Суду України неодноразово висловлювалась правова позиція щодо неможливості поставлення гарантованих законом виплат, пільг тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 22.05.2018 року у справі № 908/3349/16.
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Виходячи з вищевикладеного, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Миколаїв не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.02.2020 року у справі № 915/2388/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.02.2020 року у справі №915/2388/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.02.2020 року у справі № 915/2388/19 – залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      Г.І. Діброва

судді                                                                                          Н.М. Принцевська

                                                                                                                   А.І. Ярош