УХВАЛА

10 вересня 2020 року 
м. Київ

Справа № 904/1360/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Банаська О. О. - головуючого, Катеринчук Л. Й., Пєскова В. Г. 
за участю секретаря судового засідання Солоненко А. В.

за участю представників:
ТОВ "Вест Енергоінвест": Курмаз О. В.,
ТОВ "Дніпротехінвест": Колісниченко Є. Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Енергоінвест"
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2020 
у складі колегії суддів: Коваль Л. А. - головуючої, Мороза В. Ф.,                   Паруснікова Ю. Б.
та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2019 
у складі судді Примака С. А.

у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротехінвест"
про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест Енергоінвест" (далі - ТОВ "Вест Енергоінвест") звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2020 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області у справі            № 904/1360/19.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи                          № 904/1360/19 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі:                   Банаська О. О. - головуючого, суддів - Катеринчук Л. Й., Пєскова В. Г., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 30.06.2020.

Ухвалою Верховного Суду від 30.06.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 904/1360/19 та призначено розгляд справи на 23.07.2020.

10.07.2020 на електронну адресу Верховного Суду від арбітражного керуючого Конового Олександра Сергійовича надійшов відзив на касаційну скаргу від 10.07.2020 № 02-01/05 в якому ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротехінвест" (далі - ТОВ "Дніпротехінвест") підтримує касаційну скаргу ТОВ "Вест Енергоінвест" та просить її задовольнити в повному обсязі.

21.07.2020 до Верховного Суду від Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" (далі - АТ "Банк Кредит Дніпро") надійшов відзив на касаційну скаргу в якому банк просить відмовити у задоволенні касаційної скарги у повному обсязі з мотивів викладених у відзиві.

У зв`язку з відпусткою судді Катеринчук Л. Й., автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 904/1360/19 визначено колегію суддів у складі: Банаська О. О. - головуючого, суддів - Васьковського О. В., Пєскова В. Г., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 21.07.2020, яку новим складом суду ухвалою від 22.07.2020 прийнято до свого провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 23.07.2020 відкладено розгляд справи                             № 904/1360/19 на 10.09.2020.

07.09.2020 до Верховного Суду надійшло клопотання арбітражного керуючого Конового Олександра Сергійовича від 19.08.2020 № 02-01/09 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивоване наявністю виключної правової проблеми правозастосування абзацу 3 частини другої  статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

У судове засідання 10.09.2020 з`явилися представники ТОВ "Вест Енергоінвест" та ТОВ "Дніпротехінвест", які надали пояснення у справі.

Після з`єднання в режимі відеоконференції з Бабушкінським районним судом            м. Дніпропетровська з`ясовано, що уповноважена особа АТ "Банк Кредит Дніпро", яка заявляла відповідне клопотання в судове засідання не з`явилася.

Інші учасники справи явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили. 

Розглянувши у судовому засіданні 10.09.2020 матеріали касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду встановив таке.

У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа № 904/1360/19 за заявою ТОВ "Дніпротехінвест" про банкрутство.

01.07.2019 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла заява АТ "Банк Кредит Дніпро" про визнання грошових вимог до боржника у розмірі         63 094 624,07 грн та 3 842,00 грн судового збору.

Заява АТ "Банк Кредит Дніпро" мотивована наявністю у боржника заборгованості в розмірі 63 094 624,07 грн, яка виникла з огляду на неналежне виконання Українсько-угорським закритим акціонерним товариством з іноземними інвестиціями "Веста-Дніпро" (позичальник), правонаступником якого на теперішній час є Публічне акціонерне товариство "Веста-Дніпро"                         (далі - ПАТ "Веста-Дніпро") зобов`язань за укладеним з банком кредитним договором від 29.12.2009 № 291209-К у забезпечення виконання зобов`язань за яким між АТ "Банк Кредит Дніпро" (заставодержатель) та ТОВ "Дніпротехінвест" (заставодавець) укладено договір застави акцій від 29.12.2009 № 291209-З/1.

Нормативно-правовим обґрунтуванням поданої заяви АТ "Банк Кредит Дніпро" визначено приписи абзацу 2 частини другої, частини восьмої статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство),  статей 610, 612, 629, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 1, 19, 20 Закону України "Про заставу". 

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2019 затверджено реєстр вимог кредиторів у справі № 904/1360/19 про         банкрутство ТОВ "Дніпротехінвест" з вимогами кредиторів, зокрема,                                                АТ "Банк Кредит Дніпро" -  59 949 748,94 грн - четверта черга задоволення вимог кредиторів, 3 842,00 грн - перша черга задоволення вимог кредиторів без права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів; окремо внесені вимоги кредиторів, забезпечені заставою, зокрема, АТ "Банк Кредит Дніпро" -                          3 144 875,13 грн.

Ухвала місцевого господарського суду в частині грошових вимог АТ "Банк Кредит Дніпро" постановлена з посиланням на приписи абзацу 3 частини другої статті 45 КУзПБ відповідно до якої забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим. У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги                 АТ "Банк Кредит Дніпро" у розмірі 3 842,00 грн підлягають включенню до першої черги задоволення вимог кредиторів, вимоги у розмірі 59 949 748,94 грн підлягають включенню до четвертої черги задоволення вимог кредиторів без права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів. Окремо підлягають включенню вимоги у розмірі 3 144 875,13 грн, як такі, що забезпечені заставою.

Центральний апеляційний господарський суд постановою від 18.05.2020 ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2019 у справі                     № 904/1360/19 залишив без змін.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині розгляду грошових вимог АТ "Банк Кредит Дніпро" зазначивши, що оскільки вартість предмету застави, яка визначена у договорі застави становить                                               3 144 875,13 грн, а вимоги АТ "Банк Кредит Дніпро" за кредитним договором становлять 63 094 624,07 грн, то відповідно до приписів частини другої статті   45 КУзПБ банк повинен розглядатися як забезпечений кредитор лише в частині вартості предмета застави; залишок вимог вважається незабезпеченим.

Не погоджуючись із наведеними судовими рішеннями місцевого та апеляційного господарського суду в цій частині ТОВ "Вест Енергоінвест" звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2020 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/1360/19, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та внести до реєстру вимог кредиторів ТОВ "Дніпротехінвест" вимоги АТ "Банк Кредит Дніпро" в сумі 63 094 624,07 грн як окремо внесені вимоги забезпечені заставою.

В обґрунтування доводів касаційної скарги ТОВ "Вест Енергоінвест" посилається на ухвалення оскаржуваних рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права, зазначаючи, що судами попередніх інстанцій не враховано правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 902/492//17 та не застосовано норми статті 19 Закону України "Про заставу" і безпідставно включені вимоги АТ "Банк Кредит Дніпро" в сумі 63 094 624,07 грн до четвертої черги задоволення вимог кредиторів.

Проаналізувавши матеріали касаційної скарги ТОВ "Вест Енергоінвест", заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку щодо наявності підстав для передачі справи на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною четвертою статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

Предметом судового розгляду є заява кредитора про визнання грошових вимог до боржника обґрунтована тим, що він є майновим поручителем позичальника банку по зобов`язанням за кредитним договором відповідно до договору застави майнових прав.

Зі змісту касаційної скарги ТОВ "Вест Енергоінвест" вбачається, що в якості підстави касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на ухвалення судових рішень з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 902/492/17.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі                    № 902/492/17 (провадження № 12-52гс18) на підставі аналізу приписів статті 1, частин другої, шостої, восьмої статті 23 Закону про банкрутство, статей 572, 575, 583, 584, 589  ЦК України, статті 1, частин п`ятої, шостої статті 3, частини першої статті 7,  статті 11, абзацу 3 частини першої статті 17, частини першої статті 39, абзацу 5 статті 28 Закону України "Про заставу" у пунктах 8.18., 8.19. зроблено висновок, що за наведеними вище положеннями законодавства іпотекодержатель (заставодержатель) має право задовольнити всі свої забезпечені заставою чи іпотекою вимоги до боржника за рахунок майнового поручителя у розмірі вартості фактичної реалізації предмета майнової поруки, що здійснюється в порядку, передбаченому законодавством (якщо інше не передбачено договором або законом). Отже, виражений у грошовій формі розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника, які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору. Оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення. 

Також у пунктах 8.20. - 8.24. цієї постанови Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що Закон про банкрутство не містить іншого порядку та способу визначення забезпечених вимог, ніж наведені вище положення законодавства, не пов`язує визначення вимог, забезпечених заставою (іпотекою) майна боржника, для включення їх до реєстру вимог, із договірною вартістю предметів забезпечення. Натомість, правове значення має розмір підтверджених документально зобов`язань боржника за основним зобов`язанням та вартість фактичної реалізації предмета забезпечення, яка на стадії затвердження реєстру вимог кредиторів за результатами попереднього засідання ще невідома. У разі реалізації предмета іпотеки з дотриманням вимог Закону про банкрутство іпотека та майнова порука припиняються у повному обсязі, оскільки їх мета досягнута. За рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється погашення вимог забезпечених кредиторів у позачерговому порядку (частина дев`ята статті 45 Закону про банкрутство). Спрямування коштів, отриманих за рахунок майна банкрута, яке є предметом забезпечення, для погашення вимог інших кредиторів, якщо ще не виконані забезпечені цим майном зобов`язання боржника за основним зобов`язанням, суперечить положенням наведеного вище законодавства.

З урахуванням викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 у справі № 902/492/17 (провадження № 12-52гс18) зроблено правовий висновок, що забезпеченими зобов`язаннями в розумінні                      статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та, відповідно, вимогами забезпеченого кредитора, які включаються до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство, є всі вимоги кредитора, які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), і є дійсними на момент визнання вимог та можуть бути задоволені за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення відповідно до умов забезпечувального договору та чинного законодавства. Господарські суди, визначаючи розмір забезпечених кредиторських вимог та включаючи їх окремо до реєстру, повинні застосовувати положення статті 19 Закону України "Про заставу" та статті 7 Закону України "Про іпотеку" та встановити на підставі належних та допустимих доказів, які саме вимоги кредитора, зазначені в його заяві, забезпечені заставою майна, а також склад та розмір цих вимог. 

Водночас у пункті 26 постанови від 17.06.2020 у справі № 905/2028/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду          (Жуков С. В. - головуючий, Банасько О. О., Огороднік К. М.) на підставі аналізу частини другої статті 45 КУзПБ дійшов висновку про те, що вартість предмета застави, в тому числі і розмір вимог заставного кредитора, вимоги якого забезпечені заставою майна боржника, визначаються у розмірі вартості предмета застави, який визначений між кредитором та боржником у договорі застави. За вказаного суд касаційної інстанції визнав правильним висновок апеляційного господарського суду про те, що вимоги кредитора є забезпеченими лише в частині вартості предмета застави, а залишок вимог вважається незабезпеченим.

У цій же постанові суд касаційної інстанції вказав, що такий висновок не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладений 15.05.2018 в постанові у справі № 902/492/17, оскільки з набранням чинності Кодексу України з процедур банкрутства (з 21.10.2019) порядок визначення забезпечених вимог було конкретизовано законодавцем в частині другій статті 45 Кодексу та визначено, що кредитор є забезпеченим лише в частині вартості предмета застави. 

Наведене вище свідчить про існування в судовій практиці неоднозначного підходу до визначення розміру забезпечених вимог кредитора. Зокрема, згідно висновку Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі                                   № 902/492/17 (провадження № 12-52гс18) оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог, тоді як Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2020 у справі № 905/2028/18 дійшов висновку, що вимоги кредитора є забезпеченими лише в частині вартості предмета застави, який визначений між кредитором та боржником у договорі застави, а залишок вимог вважається незабезпеченим.

Однак, на думку колегії суддів, підхід до визначення вимог кредитора забезпеченими зроблений у постанові Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2020 у справі № 905/2028/18 хоча і на підставі іншого нормативного регулювання (частина друга статті 45 КУзПБ), яке не є тотожним нормативному регулюванню, яке було предметом аналізу Великої Палати Верховного Суду при прийнятті постанови від 15.05.2018 у справі                                   № 902/492/17 повною мірою не охоплює питання практики визначення таких вимог, оскільки розмір погодженого сторонами в забезпечувальному договорі вартості предмета застави (іпотеки) не завжди відповідає дійсній вартості цього предмету як на час визначення розміру вимог, так і на момент реалізації майна задля задоволення вимог заставного кредитора (може бути значно вищою чи нижчою).

Відповідно до частини першої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Згідно з частиною четвертою статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Лейла Шахін проти Туреччини" від 10.11.2005 зазначається, що згідно з практикою закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення у справі "Воловік проти України" від 06.12.2007).

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення у справі "Кантоні проти Франції" від 11.11.1996; рішення у справі "Вєренцов проти України" від 11.04.2013).

Європейський суд з прав людини також вказує, що одним із елементів передбаченого пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий розгляд справи судом є змістовне, а не формальне тлумачення правової норми (рішення у справі "Бентем проти Нідерландів" від 23.10.1985).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Аксіс та інші проти Туреччини" (Aksis and Other v. Turkey) зазначено, що очевидні суперечності у прецедентній практиці вищого суду та невиконання механізму, спрямованого на забезпечення гармонізації судової практики стали причиною порушення прав громадян на справедливий судовий розгляд.

Отже, проаналізувавши обставини цієї справи та з огляду на необхідність відступлення від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 905/2028/18, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, колегія суддів вважає за необхідне передати справу № 904/1360/19 на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Враховуючи наявність підстав для передачі справи № 904/1360/19 на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду клопотання ліквідатора ТОВ "Дніпротехінвест" арбітражного керуючого Конового О. С. про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду залишається судом без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 302, 303, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ:

1. Клопотання ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротехінвест" арбітражного керуючого Конового Олександра Сергійовича від 19.08.2020 вих. № 02-01/09 про передачу справи № 904/1360/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду залишити без задоволення.

2. Справу № 904/1360/19 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Енергоінвест" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2020 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2019 передати на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. О. Банасько

Судді                                                                                             Л. Й. Катеринчук

                                                                                                      В. Г. Пєсков