Дата документу 14.09.2020 Справа № 334/1025/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/1025/20 
Провадження №22-ц/807/2515/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Добрєв М.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП,- 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач, приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «АРКС» суму завданої майнової шкоди в розмірі 5 918,70 гривень та витрати на оплату судового збору в сумі 2 102,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 березня 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АРКС» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 85668а7е за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника пов`язані з експлуатацією автомобіля марки «Peugeot 206», державний номерний знак НОМЕР_1 . 03.07.2017 року у місті Запоріжжі на перехресті пр.Соборний/пр.Маяковського сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля марки «Peugeot 206», державний номерний знак НОМЕР_1 під управлінням водія ОСОБА_3 (власник ОСОБА_4 ) та автомобіля BMW», державний номерний знак НОМЕР_2 під управлінням водія ОСОБА_1 (власник ОСОБА_1 ). В результаті настання дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Peugeot 206», державний номерний знак НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження. Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.08.2017 року особою винною в настанні ДТП визнано ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП. Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, стархового акту № АХА2220414 від 04.08.2017 року, страхового акту про «Пряме врегулювання» збитку № АХА2220409 від 04.08.2017 року та умов Договору страхування № 85668а7е від 20.03.2017 року, розмір страхового відшкодування склав 22 056,16 грн., яке ПрАТ «СК «АРКС» сплатили на користь страхувальника (на рахунок СТО). Отже, після виплати страхового відшкодування у ПрАТ «СК «АРКС» виникло право вимоги до ОСОБА_1 . Разом з тим, на момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Арсенал Страхування» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/5049676, яким встановлений ліміт відповідальності у розмірі 100 000,00 грн., франшиза 0,00 грн. Частину вартості відновлюваного ремонту в розмірі 16 137,46 грн. було відшкодовано позивачем за ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відповідно до процедури прямого врегулювання збитків, згідно умов полісу № АК/5049676, страхового акту про «Пряме врегулювання» збитку № АХА2220409 від 04.08.2017р. ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було компенсовано зазначену суму страхового відшкодування позивачу в розмірі 16 137,46 грн. в рамках процедури прямого врегулювання збитків відповідно до Положення про пряме врегулювання збитків, затвердженого протоколом Президії МТСБУ № 376/2016 від 10.03.2016р. Таким чином, не відшкодованими залишилися 5 918,70 грн. (22 056,16 грн. – 16 137,46 грн. = 5 918,70 грн.).

 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2020 року, в позові Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - відмовлено.

 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі. 

 
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. При розрахунку суми страхового відшкодування було враховано коефіцієнт фізичного зносу автомобіля, який складає 0,7, тому виплата була здійснена в сумі 16137,46 грн.

 
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.07.2017 року у місті Запоріжжі на перехресті пр.Соборний/пр.Маяковського сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля марки «Peugeot 206», державний номерний знак НОМЕР_1 під управлінням водія ОСОБА_3 (власник ОСОБА_4 ) та автомобіля BMW», державний номерний знак НОМЕР_2 під управлінням водія ОСОБА_1 (власник ОСОБА_1 ). В результаті настання дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Peugeot 206», державний номерний знак НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження.

 
ОСОБА_4 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 85668а7е за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника пов`язані з експлуатацією автомобіля марки «Peugeot 206» (а.с.10).

 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Арсенал Страхування» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/5049676, яким встановлений ліміт відповідальності у розмірі 100 000,00 грн., франшиза 0,00 грн.

 
04.07.2017 року до позивача звернувся водій транспортного засобу - автомобіля «Peugeot 206», державний номерний знак НОМЕР_1 із заявою про настання страхового випадку по договору страхування (а.с.15).

 
Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту № АХА2220414 від 04.08.2017 року, страхового акту про «Пряме врегулювання» збитку № АХА2220409 від 04.08.2017 року та умов Договору страхування № 85668а7е від 20.03.2017 року, розмір страхового відшкодування склав 22 056,16 грн. (а.с.12).

 
Частину вартості відновлюваного ремонту в розмірі 16 137,46 грн. було відшкодовано позивачем за рахунок ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відповідно до процедури прямого врегулювання збитків, згідно умов полісу № АК/5049676, страхового акту про «Пряме врегулювання» збитку № АХА2220409 від 04.08.2017р. ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було компенсовано зазначену суму страхового відшкодування позивачу в розмірі 16 137,46 грн. в рамках процедури прямого врегулювання збитків відповідно до Положення про пряме врегулювання збитків, затвердженого протоколом Президії МТСБУ № 376/2016 від 10.03.2016р.

 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на підставі полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АК/5049676, то, у даному випадку, позивач мав самостійно звернутись до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про виплату страхового відшкодування за полісом, при цьому саме страховик ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» після виплати страхового відшкодування має право регресної вимоги до особи, яка завдала шкоди, у разі наявності для цього правових підстав визначених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

 
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (статті 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У постанові від 04.07.2018 року Великої палати Верховного Суду (справа № 775/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

 
За нормою ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом.

 
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані: вжити заходів для невідкладеного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди (п.33.1.2).

 
Статтею 38 цього ж Закону встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умови визначених у підпунктах 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

 
Таким чином, з викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті ДТП такої шкоди. При цьому, зобов`язаною особою, внаслідок заподіяних ОСОБА_4 у результаті ДТП збитків, є страховик відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування».

 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 14 вересня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков