ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року                                
м. Харків

справа № 638/6327/14-ц
провадження № 22-ц/818/2683/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді Тичкової О.Ю.,
суддів: Бурлаки І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:
позивачі - ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
інші учасники справи:
треті особи - Харківська міська рада, Десята Харківська державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2  на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова, ухвалене о 14 годині 18 хвилин 16 грудня 2019 року у складі Аркатової К.В., -

установив:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати за ним право на спадкування після смерті ОСОБА_4 за заповітом від 06.06.2000 року реєстровий № 1-873. 
В обґрунтування позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (після внесення виправлень у спадковий реєстр - ОСОБА_5 ), після смерті якого залишилося спадкове майно, до складу якого входить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Шістнадцятого березня 2010 року ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлого ОСОБА_4 , посвідченого 06 червня 2000 року Десятою Харківською державною нотаріальною конторою (теперішнє найменування Сьома Харківська державна нотаріальна контора (надалі 10 ХДНК)) за реєстром № 1-873. Крім того, заяви про прийняття спадщини подали ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .  Четвертого червня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до 10 ХДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте листом від 04 червня 2011 року за вих. №1308/01-16 йому роз`яснено, що в актовий запис про смерть № 16492 від 05 грудня  2009 року після померлого ОСОБА_4 21 січня   2011 року внесено зміни в прізвище померлого з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_5 », тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом видати не можливо, у зв`язку з чим ОСОБА_1 запропоновано звернутися до суду. Вперше ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом до Харківської міської ради, третя особа – 10 ХДНК 09 червня 2011 року. Справа розглядалася судами неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року рішення апеляційного суду, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позову, залишено без змін з підстав незалучення у справі належних відповідачів, а саме – ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . 
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 28.11.2016 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав пропуску ним строку позовної давності (т.2 а.с. 84-86).
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.04.2017 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.11.2016 року скасоване, ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав (т.2 а.с. 138-141).
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, юридичний факт належності заповіту, складеного ОСОБА_4 ОСОБА_4 в передбаченому законом порядку не встановлено, тому позовні вимоги про право на спадкування за заповітом від 06 червня 2000 року № 1-873, складеним від імені ОСОБА_4 , є передчасними.
Постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с. 244-247).
Суд касаційної інстанції виходив з того, що в порушення ст. ст. 10, 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) 2004 року суди не встановили, що нотаріус не видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину у зв`язку із зміною в спадковому реєстрі прізвища спадкодавця з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_5 ». Зазначений спір можливо вирішити лише в судовому порядку шляхом встановлення факту, що заповіт складений від імені ОСОБА_4 та підписаний від імені ОСОБА_4 ОСОБА_4 і шляхом визнання за ОСОБА_1 права на спадкування при розгляді спору про визнання права на спадкування за заповітом, оскільки саме цей факт зазначений в обґрунтуваннях позову. Цей факт підлягає встановленню при розгляді цивільної справи № 638/6327/14-ц як обставина, яка має значення для правильного вирішення спору. Суд першої інстанції без встановлення фактичних обставин, не з`ясувавши обґрунтованість позовних вимог, відмовив у задоволенні позову через пропуск позивачем строку загальної позовної давності. Особа, яка пропустила строк звернення до суду з позовом, має подати обґрунтовану заяву про поновлення цього строку, а суд у кожному випадку зобов`язаний перевірити і обговорити причину пропуску цього строку, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 січня 2019 року відповідач у справі ОСОБА_6 був замінений правонаступником ОСОБА_2 у зв`язку із тим, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3 а.с. 27-28).
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений. За ОСОБА_1 визнане право на спадкування після смерті ОСОБА_4 за заповітом від 06.06.2000 реєстровий № 1-873.
Рішення суду мотивоване тим, що зібраними у справі доказами доведено, що заповіт від 06.06.2000 № 1-873 складений та підписаний від імені ОСОБА_4 ОСОБА_4 , доказів про недійсність зазначеного заповіту суду не надано. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду містить численні описки, що значно викривляють його зміст та свідчать про помилковість установлених судом обставин. Заповіт № 1-873 від 06.06.2000 складений від імені ОСОБА_4 , але підписаний іншою особою ОСОБА_8 . При цьому спадкоємцем заповіт визначив ОСОБА_1 , за відсутності даних про дату і місце його народження, паспортних і реєстраційних даних, реєстраційного номеру облікової картки платника податків. Суд у рішенні не виклав мотиви відхилення доводів ОСОБА_6 та ОСОБА_2 як його представника, а потім - правонаступника, чим порушив принцип справедливості. ОСОБА_2 як правонаступник ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не порушували жодних прав ОСОБА_1 , оскільки в останнього виникли нотаріально-правові відносини із 10 ХДНК. ОСОБА_1 не використав своє право звернутися до 10 ХДНК із заявою про видачу постанови державного нотаріуса про відмову видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом і не оскаржив, відповідно, цю відмову. Суд не врахував факт відсутності спору між позивачем і відповідачами. А ОСОБА_1 в позовній заяві не зазначив на захист якого його порушеного права чи інтересу з боку відповідачів спрямований його позов. Суд задовольнив позов ОСОБА_1 , пред`явлений до неналежних позивачів, до того ж у м. Харкові відсутня 10 ХДНК, а за адресою, вказаною позивачем, знаходиться Сьома Харківська держнотконтора. Суд також розглянув справу за відсутності належного повідомлення відповідача ОСОБА_3 , резолютивна частина його рішення викладена не повно, не вирішене питання про розподіл судових витрат.
ОСОБА_1 у відзиві заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Посилається на те, що звернення ним до суду із позовом до ОСОБА_6 (його правонаступник – ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 зумовлене тим, що численними судовими рішеннями між тими ж сторонами встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 . Видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом не можливо тому, що після смерті спадкодавця у його актовий запис про смерть № 146/10 внесена зміна, а саме прізвище « ОСОБА_7 » змінене на « ОСОБА_5 ». Зазначене підтверджується листом № 1308/01-16 від 04.06.2011. Тому захист права ОСОБА_1 оформити свої спадкові права за заповітом від 06.06.2000 № 1-873 може бути здійснений тільки в судовому порядку. ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_4 за чинним і не скасованим заповітом № 1-873 від 06.06.2000. Зміна прізвища спадкодавця після його смерті з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_5 » не змінює волі останнього і зробленого за життя розпорядження. Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить обґрунтованих доводів незаконності рішення суду першої інстанції.
Суд, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вивчивши й дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, шостого червня 2000 року ОСОБА_4 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , зробив на випадок своєї смерті таке розпорядження: все майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось та взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті та на що він матиме право за законом, заповісти ОСОБА_1 . Розпорядження оформлене нотаріально посвідченим заповітом, що зареєстрований у реєстрі за № 1-873. У заповіті вказано, що заповіт підписаний гр. ОСОБА_4 у присутності нотаріуса. Його особу встановлено, дієздатність перевірено (т.1 а.с. 6).
Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 26224614 від 26.05.2010 ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності реєстровий номер 1-96-69149 від 04.06.1996 належала квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 8).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 05.12.2009 четвертого грудня 2009 року ОСОБА_4 помер, про що в книзі реєстрації смертей 05.12.2009 зроблений відповідний актовий запис за № 16492 (т.1 а.с. 207).
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2011 у справі № 2а-9649/11/2070, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2012, встановлено, що 11 січня 2011 року до Дзержинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції звернувся ОСОБА_6 із заявою про внесення змін до актового запису про смерть ОСОБА_4 , смерть якого зареєстрована відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 05.12.2009, актовий запис № 16492, а саме заявник просив змінити прізвище « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_5 ». За наслідками перевірки зазначеної заяви, отримавши актовий запис про народження померлого № 300 від 21 січня 1929 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції на ОСОБА_4 , було встановлено, що прізвище народженого зазначено українською мовою як ОСОБА_5 . За результатами розгляду матеріалів справи Дзержинським відділом був складений висновок від 19.01.2011 про внесення змін до актового запису цивільного стану, сформовано справу, яка відповідно до вимог чинного законодавства була направлена до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, для внесення відповідних змін в актовий запис про смерть ОСОБА_4 № 16492 від 05.12.2009 (т.2 а.с. 56-60).
Підтвердженням внесення змін до актового запису про смерть № 16492 від 05.12.2009 є лист 10 ХДНК № 1308-01-16 від 04.06.2011, відповідно до якого ОСОБА_1 не можливо видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки в актовий запис про смерть № 16492 від 05.12.2009 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 21.01.2011 внесено зміни в прізвище померлого на ОСОБА_5 (т.1 а.с. 9).
У зв`язку із внесенням відповідних змін до актового запису про смерть 21.01.2011 було повторно видане свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво серії НОМЕР_2 ) (т.1 а.с. 131).
ОСОБА_1 звернувся до суду із дійсним позовом з метою встановити своє право на спадкування після ОСОБА_4 за заповітом № 1-873 від 06.06.2000, яке порушене внаслідок внесення у січні 2011 року змін в актовий запис про смерть ОСОБА_4 № 16492 від 05.12.2009 (т.1 а.с. 3-5).
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. 
Згідно з постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року при розгляді цивільної справи № 638/6327/14-ц у якості обставини, яка має значення для правильного вирішення спору, підлягає встановленню факт складення та підписання заповіту № 1-873 від 06.06.2000 від імені ОСОБА_4 ОСОБА_4 .
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28.10.2013 у справі № 638/6742/13-ц, що набрало законної сили, за апеляційною скаргою 10 ХДНК на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до 10 ХДНК про визнання незаконними внесення змін до Спадкового реєстру та зобов`язання вчинити певні дії встановлено, що 22 грудня 2011 року Десята Харківська державна нотаріальна контора внесла до Спадкового реєстру в спадкову справу № 146/10 зміни про прізвища спадкодавця: « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_5 » (т.3 а.с. 101-104).
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21.03.2018 у справі № 638/13294/14-ц, яка набрала законної сили, установлено, що на день смерті спадкодавець, який склав заповіт № 1-873 від 06.06.2000 у м. Харкові, мав прізвище « ОСОБА_7 », яке після його смерті за заявою спадкоємця змінено у реєстрах на прізвище « ОСОБА_5 ». Тому спадкодавець ОСОБА_4 і зазначений у вищевказаних реєстрах ОСОБА_4 є однією і тією ж самою людиною (т.3 а.с. 108-118). Також постановою визначено, що факт підписання заповіту саме ОСОБА_4 , а не ОСОБА_4 підтверджує посвідчувальний запис нотаріуса про те, що заповіт підписаний гр. ОСОБА_4 у його присутності. Особу його встановлено, дієздатність перевірено. Той факт, що після підпису спадкодавця зазначено рукописним текстом прізвище « ОСОБА_8 », з урахуванням посвідчувального запису нотаріуса, свідчить про те, що прізвище та ініціали написані рукописним текстом по-російські.
Враховуючи вказані вище судові рішення, а також наявні у матеріалах дійсної цивільної справи письмові докази, колегія суддів вважає доведеною обставину складення та підписання заповіту № 1-873 від 06.06.2000 від імені ОСОБА_4 ОСОБА_4 . І спростованим посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно того, що заповіт № 1-873 від 06.06.2000 складений ОСОБА_4 , але підписаний ОСОБА_4 , тобто іншою особою. 
З постанови 10 ХДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2335/02-31 від 26.07.2014 вбачається, що 16 березня 2010 року гр. ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини за заповітом № 1-873 від 06.06.2000, складеного ОСОБА_9 . На підставі зазначеної заяви заведена спадкова справа № 146/10. Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернувся також ОСОБА_6 . Останньому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відмовлено через існування заповіту ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 та відсутність у ОСОБА_6 права на обов`язку частку у спадщині (т.1 а.с. 250).
З листа 10 ХДНК № 521/146/2010 від 02.03.2016 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після двоюрідного брата ОСОБА_4 звернувся також громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 (т.2 а.с. 39).
Листом 10 ХДНК № 1308-01-16 від 04.06.2011 повідомлено, що ОСОБА_1 не можливо видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1-873 від 06.06.2000, оскільки в актовий запис про смерть № 16492 від 05.12.2009 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 21.01.2011 внесено зміни в прізвище померлого на ОСОБА_5 . 
Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України 2004 року, що діяла на час звернення ОСОБА_1 до суду із дійсним позовом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Аналогічне положення міститься і в ч.1 ст.4 ЦПК Україна, яка діяла на час ухвалення судом оскаржуваного рішення 16.12.2019.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.ч. 1,2 ст.1223 ЦК України).
З урахуванням викладених норм права і роз`яснень пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачами у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовного того, що він та ОСОБА_3 є неналежними відповідачами у справі за позовом ОСОБА_1 , оскільки не порушували прав позивача. Спір між ОСОБА_1 і відповідачами виник з приводу права на спадкування після смерті ОСОБА_10 , і задоволення дійсного позову ОСОБА_1 вплине на право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадкувати після смерті ОСОБА_11 . Тому відповідачі у справі № 638/6327/14-ц визначені позивачем правильно.
Також колегія суддів уважає доведеним право ОСОБА_1 спадкувати після смерті ОСОБА_4 за заповітом від 06.06.2000 реєстровий № 1-873, оскільки колегією суддів установлено, що заповіт складений ОСОБА_4 , який згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 05.12.2009 помер четвертого грудня 2009 року, про що в книзі реєстрації смертей 05.12.2009 зроблений відповідний актовий запис за № 16492. У січні 2011 року в актовому записі про смерть № 16492 від 05.12.2009 прізвище особи змінене з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_5 ». Внесення такої зміни не позбавляє особу право спадкувати за чинним заповітом, але унеможливлює оформлення спадкових прав в позасудовому порядку, що підтверджується листом 10 ХДНК № 1308-01-16 від 04.06.2011.

Та обставина, що більше ніж через рік після смерті ОСОБА_4 його прізвище було змінено з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_5 » не може вплинути на його волю та розпорядження за життя, зважаючи також на те, що така заміна відбулась з ініціативи третіх осіб. 

Суд першої інстанції правомірно задовольнив позов ОСОБА_1 і визнав за ним право на спадкування після смерті ОСОБА_4 за заповітом від 06.06.2000 реєстровий № 1-873.

Стосовно заяви ОСОБА_2 , як представника ОСОБА_6 , про застосування строку позовної даності (т.2 а.с. 26-28), колегія суддів зазначає наступне. 

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Судовим розглядом встановлено порушення прав ОСОБА_1 . 

У заяві про застосування строків позовної давності ОСОБА_2 посилається на те, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався 04.06.2010. 

Колегія суддів не погоджується із таким твердженням, оскільки вважає, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права на оформлення спадщини внаслідок внесення виправлення у прізвище спадкодавця (підстава позову у дійсній цивільній справі) із листа 10 ХДНК № 1308-01-16 від 04.06.2011 (т.1 а.с. 9). Із позовом у цивільній справі № 638/6327/14-ц ОСОБА_1 звернувся 22.04.2014, що підтверджується відбитком Дзержинського районного суду м. Харкова (т.1 а.с. 3-5), тобто строк позовної давності не пропустив. 

Матеріали справи не містять документів, які б підтверджували уповноваження ОСОБА_3 ОСОБА_2 на представництво його інтересів у суді. Тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що неналежне повідомлення ОСОБА_3 про час та місце судового розгляду справи свідчить про необхідність скасувати рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Наявність в рішенні суду описок, виправлених ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.02.2020 (т.3 а.с. 162-163), не свідчить про неправильність висновків суду щодо встановлених обставин у справі і помилковість рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність висновку суду щодо розподіл судових витрат не є підставою для скасування рішення суду по суті позовних вимог. 

Згідно вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Частиною 3 ст. 376 ЦПК України передбачені обов`язкові підстави для скасування судового рішення у випадку порушення норм процесуального права. 

Судовою колегією встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року не вирішувалось питання про розподіл судових витрат між сторонами, пов`язаних з розглядом цієї справи, а тому останнє в апеляційному порядку не переглядалось. Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, одним із фундаментальних аспекту верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Принцип правової визначеності вимагає, серед іншого, щоб якщо суди ухвалили остаточне рішення в питанні, то їх рішення не повинно піддаватися сумніву. Винятки з цього принцип можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Інші доводи заявника не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 грудня 2019 року залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складний 6 липня 2020 року.

Головуючий                                                                                            О.Ю. Тичкова

Судді                                                                                                        І.В. Бурлака

                                                                                                                   А.В. Котелевець