ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.004616 пров. № А/857/4122/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                        Пліша М.А.,
суддів                                                             Судової-Хомюк Н.М., Ільчишин Н.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року (головуючий суддя Качур Р.П., м. Львів, повний текст складено 19.02.2020) по справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 до Державна міграційна служба України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області в якому просили визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача № 289-19 від 22.08.2019 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача № 290-19 від 22.08.2019 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача визнати позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 289-19 від 22.08.2019 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від № 290-19 від 22.08.2019 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ЄДРПОУ 37508470) визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянку Російської Федерації ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що воно прийняте з порушенням норм матеріального права, просить таке скасувати і прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі зазначає, що виходячи зі змісту статті 10 Закону №3671 спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Разом з цим, Російська Федерація є країною, яка дотримується міжнародних стандартів прав людини, включаючи норми про заборону тортур нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Зазначене підтверджується судовою практикою, зокрема, в постанові Верховного Суду від 27.01.2020 № 815/1563/17 (К/9901/4і97/17) суд прийшов висновку, що «Російська Федерація дотримується міжнародних стандартів з прав людини притулку, установлених міжнародно-правовим актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського або такого, принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання). Також Російська Федерація дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених конвенцією про статус біженців 1951 року Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту».
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обгрунтованого побоювання переслідування означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Згідно із ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу позивача, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у позивача відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Апелянт зазначає, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.
Відповідно до п. 56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.
Отже, враховуючи вищенаведене, немає підстав вважати, що позивачі мають обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» від 26 червня 2013 року № 2013/32/ЕП, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані позивачем. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів позивачем будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо позивач подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.
Обставини, вказані позивачами, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного рішення у порушення ст. 90 КАС України не були взяті до уваги вище перелічені обставини, що мають важливе значення для прийняття законного та об`єктивного рішення по справі.
Також апелянт вважає, що суд першої інстанції порушуючи норми чинного законодавства задовольнив позовну вимогу позивача про зобов`язання ДМС прийняти рішення про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивачі просили залишити апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.  
Судом першої інстанції встановлено, що 07.12.2017 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання його біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно матеріалів особової справи №2017LV0058 ОСОБА_1 народився у м. Кувасай, Ферганська область, Республіка Узбекистан, Російська Федерація, є громадянином Російської Федерації, за національністю - татарин, віросповіданням – мусульманин. Вільно володіє татарською та російською мовами, частково розуміє українську мову. Освіта середня спеціальна, закінчив професійне училище №57 і місті Набережні Челни, Республіка Татарстан, Російська Федерація, здобув спеціальність газозварювальника. Сімейний стан - одружений. У шлюбі перебуває з 19.05.2012. Дружина – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка Російської Федерації. Виховує дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дані про особу ОСОБА_1 встановлені на підставі копії паспорта громадянина Російської Федерації, № 9212421426 виданого 16.01.2013, код підрозділу 160-014, м. Набережні Челни, Республіка Татарстан, Російська Федерація. Також заявник долучив до матеріалів заяви військовий квиток серії НОМЕР_1 , виданий 05.12.1997.
У Російській Федерації ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 , працював столяром, займався ремонтом квартир та роботами по дереву. ОСОБА_1 покинув Російську Федерацію 24.03.2017. Кордон перетнув нелегально, пішки, поза пунктом пропуску біля Брянської області. Спочатку прямував до м. Києва, згодом переїхав автобусом в м. Одесу, а звідти в м. Львів. В Україні заявник із сім`єю винаймає житло та проживає за адресою АДРЕСА_2 . Згідно довідки, виданої Інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні № 1439/16 від 15.11.2017 ОСОБА_1 був прийнятий в партію в 2008 році та після приїзду в Україну приписаний до Українського відділення організації. Рішенням ДМС України від 18.05.2018 № 164-18 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася 15.12.2017 до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно матеріалів особової справи №2017LV0059 ОСОБА_2 вона народилася у смт. Осипово, Зеленодільський район, Республіка Татарстан, Російська Федерація, є громадянкою Російської Федерації, за національністю - татарка, віросповіданням – мусульманка. Рідна мова – татарська, вільно володіє російською мовою. Освіта – вища, закінчила Енергетичний університет за спеціальністю «Еколог», за спеціальністю не працювала. Сімейний стан – заміжня. У шлюбі перебуває з 19.05.2012. Чоловік – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації. Виховують дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дані про особу ОСОБА_2 встановлені на підставі копії паспорта громадянки Російської Федерації, № 754722462 виданого 19.04.2017, відділом ФМС 16007. У Російській Федерації ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_3 .
Заявниця прибула на територію України 26.05.2017 легально, на автомобілі з дочкою ОСОБА_3 . Спочатку прямувала до Білорусі в м. Гомель, згодом переїхала в м. Одесу, а звідти в м. Львів. В Україні заявниця із сім`єю винаймають житло та проживає за адресою АДРЕСА_2 . Рішенням ДМС України від 18.05.2018 № 150-18 громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися з адміністративним позовом до ГУ ДМС у Львівській області та ДМС України про визнання неправомірними та скасування рішень від 18.05.2018 № 150-18 та 164-18 та зобов`язання ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018, яке залишено постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2019  без змін, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №164-18 від 18.05.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 150-18 від 11.05.2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяви-анкети громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень №164-18 від 18.05.2018 та № 150-18 від 11.05.2018. В решті позовних вимог – відмовлено.
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 та відповідно ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ДМС України прийнято рішення від 05.04.2019 № 17-19, яким ГУ ДМС у Львівській області зобов`язано повторно розглянути особову справу №2017LV0058 ОСОБА_1 та рішення № 16-19, яким ГУ ДМС у Львівській області зобов`язано повторно розглянути особову справу №2017LV0059 ОСОБА_2 
ГУ ДМС у Львівській області було повторно розглянуто заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування Львівським окружним адміністративним судом рішень ДМС № 150-18 від 11.05.2018 та №164-18 від 18.05.2018. В результаті повторного аналізу матеріалів особової справи № №2017LV0058, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 у справі № 813/2571/18 було встановлено, що заявник незаконно перетнув державний кордон України в березні 2017 року, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області 07.12.2017, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Окрім того, серед тверджень, які надав заявник, не навів фактів переслідування заявника у країні походження та громадянської приналежності  за ознаками раси, національності, громадянства, підданства та приналежності до певної соціальної групи. Заявник на співбесіді 15.05.2019 особисто підтвердив, що у його рідних відсутні будь-які проблеми зі спецслужбами та правоохоронними органами РФ. На момент вступу позивача в ряди партії, на території Російської Федерації діяльність даної організації вже була заборонена. Таким чином ГУ ДМС у Львівській області дійшло висновку, що з огляду на наявні матеріали можна цілком обґрунтовано стверджувати, що заявник свідомо брав участь у діяльності партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», тим самим порушуючи законодавство країни громадянської належності. Водночас інформацією по країні походження – з повідомлень російських ЗМІ – підтверджується, що відносно позивача заведено кримінальну справу, відтак зазначено, що переслідування заявника пов`язане із свідомим порушенням норм чинного законодавства країни громадянської належності і його небажання повернутися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Відтак встановлено, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього нема підстав для набуття статусу біженця у зв`язку з відсутністю умов, передбачених п. 1 і п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Крім цього, в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи № №2017LV0059, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 у справі № 813/2571/18 було встановлено, що заявниця легально перетнула державний кордон України 26.05.2017, а звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області 15.12.2017, чим порушила вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Окрім того, серед тверджень, які надала заявниця, не наведено фактів її переслідування у країні походження та громадянської приналежності за ознаками раси, національності, громадянства, підданства та приналежності до певної соціальної групи. У ході співбесіди 15.05.2019 заявниця підтвердила, що у неї були відсутні будь-які проблеми зі спецслужбами та правоохоронними органами РФ через сповідування релігії іслам до вступу в партію «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». На момент вступу позивачки в ряди партії, на території Російської Федерації діяльність даної організації вже була заборонена. Тому ГУ ДМС у Львівській області дійшло висновку з огляду на наявні матеріали, що заявниця свідомо брала участь у діяльності партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», тим самим порушуючи законодавство країни громадянської належності. Отже, немає підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у неї нема підстав для набуття статусу біженця у зв`язку з відсутністю умов, передбачених п. 1 і п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»
Рішенням ДМС України № 289-19 від 22.08.2019 відмовлено у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України № 290-19 від 22.08.2019 відмовлено у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту
Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VІ від 08.07.2011 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно ст. 6 цього Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 11 ст. 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої    статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої    статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
В пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3) судам роз`яснено, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця і складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Судом першої інстанції встановлено, що причиною виїзду позивачів з Російської Федерації стало побоювання переслідування подружжя за участь у міжнародній організації «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»), яка у Російській Федерації визнана терористичною і діяльність якої на території цієї держави заборонена. Окрім того, відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ч.2 ст. 205.5 Кримінального Кодексу Російської Федерації за участь в діяльності терористичної організації. За результатами розгляду особових справ позивачів, проведених з ними співбесід, ГУ ДМС у Львівській області склало висновки про те, що громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підпадають під критерії визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог п..п. 1 і 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки перебування на території України іноземних громадян, які підтримують діяльність організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», пов`язану з вчиненням умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України, порушення рівноправності громадян залежно від їх національної належності та ставлення до релігії, повалення конституційного ладу або захоплення державної влади на так званих «ісламських територіях», що входять до складу України, з метою побудови на них теократичної держави «Халіфат», становить загрозу національній безпеці України.
Судовим рішенням у справі № 2571/18, яке набрало законної сили та у якій беруть участь ті самі особи, встановлено, що ДМС України та ГУ ДМС України дійшли помилкового висновку, що відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Суд погодився із доводами позивачів, що наявні підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. Більше того, в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України. Водночас, суд звернув увагу, що на даний час загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочини, передбачені ч.1 ст.205.5 КК РФ, посилилась, а відтак побоювання позивачів є обґрунтованими. На переконання суду наведенні обставини в своїй сукупності із наданими доками свідчать про існування реальної загрози для позивачів в разі їх повернення в країну-походження.
Суд першої інстанції вірно вважав, що позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вони зазнавали переслідувань через своє членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та цілком обґрунтованими є побоювання зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії та вірно вважав, що ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 є особами, які потребують захисту, оскільки вони змушені прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози свободі в країні походження.
Також, суд вірно вважав, що позовна вимога в частині зобов`язання ДМС України визнати громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства підлягає задоволенню, а відтак підставно задовольнив позовні вимоги.
Враховуючи зазначене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.  
Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року по справі № 1.380.2019.004616 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий  суддя                                                             М.А. Пліш
Судді                                                                                 Н.М. Судова-Хомюк
                                                                                          Н.В. Ільчишин
повний текст складено 24.06.2020