15.07.20
22-ц/812/1131/20
Справа №487/6565/19
Провадження № 22-ц/812/1131/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України

14 липня 2020 року                                                                   м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Богуславській О.М.,
за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Супруна С. ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу
Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кузьменком В.В., повний текст складеного 04 травня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В
У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі - ДП «АМПУ») в особі Миколаївської філії ДП "Адміністрація морських портів України" (далі - МФ ДП «АМПУ») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що з 13 червня 2013 року він обіймав посаду головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення в Миколаївській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Наказом МФ ДП «АМПУ» від 21 липня 2017 р. № 339/о він вже був звільнений з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення МФ ДП «АМПУ» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року по справі № 487/4224/17, додатковим рішенням цього суду від 15 червня 2018 року та ухвалою суду про виправлення описки від 15 червня 2018 року, залишеним в силі постановою апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року, визнано незаконним та скасовано наказ МФ ДП «АМПУ» від 21липня 2017 року №339/о про звільнення його з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення МФ ДП «АМПУ», поновлено його на роботі на цій посаді та стягнуто з ДП «АМПУ» в особі МФ ДП «АМПУ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 липня 2017 року по 18 квітня 2018 року у розмірі 247 841, 28 грн.
У рішенні суду першої інстанції зазначено, що рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню, проте в супереч вищезазначеного рішення суду в цій частині МФ ДП «АМПУ» не виконано.
Постановою Заводського відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області від 23 жовтня 2018 року було відкрито виконавче провадження № 57472322 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 247 841,28 грн. та наступною постановою від 19 листопада 2018 року було відкрито виконавче провадження № 57655532 про поновлення його на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення МФ ДП «АМПУ».
Вказує, що в порушення вимог законодавства, лише 30 листопада 2018 року його було поновлено на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення МФ ДП «АМПУ», при цьому копія наказу (витяг з наказу) про поновлення на роботі вручена йому не була, ані наказом, ані подальшим розрядженням керівництва МФ ДП «АМПУ» йому не було визначено робоче місце. 
Зазначає, що 30 листопада 2018 року він так і не зміг приступити до виконання своїх попередніх службових обов`язків, а тому вважає, що повторне звільнення без реального поновлення на роботі після першого звільнення є незаконним.
18 лютого 2019 року він отримав повідомлення про зміну істотних умов праці, а саме зміну найменування посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення на техніка-технолога технологічного комплексу служби портових операцій, а також про зміну розміру оплати праці.
Заявою від 12 серпня 2019 року він відмовився від запропонованої йому посади техніка-технолога технологічного комплексу служби портових операцій.
Наказом МФ ДП «АМПУ» від 12 серпня 2019 року № 277/о він був звільнений з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення МФ ДП «АМПУ» на підставі п.6 ст.36 КЗпП України - відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.
Вважаючи таке звільнення незаконним оскільки при зміні істотних умов праці посаду, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору- розмір оплати праці, тривалість робочого часу, режиму роботи тощо.
У даному випадку фактично мало місце скорочення його посади під приводом зміни найменування посади, яку він обіймав.
А тому виключення із штатного розпису підприємства посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення, яку він обіймав та включення до штатного розпису посади техніка - технолога технологічного комплексу служби портових операцій не можна вважати зміною істотних умов праці у розумінні ч.3 ст.32 КЗпП України.
Фактично має місце тільки зміна назви посади позивача та зменшення посадового окладу без наявності змін в організації виробництва і праці.
Більш того, рішення про зміну істотних умов праці та внесення відповідних умов до штатного розпису відповідача не погоджено з виборним органом первинної профспілкової організації, членом якої він є.
Також позивач зазначає, що наказу про внесення змін до штатного розпису від 15 лютого 2019 року №118/18 мали передувати інші накази, якими б вносилися зміни в організацію виробництва і праці, та істотні умови праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.
З врахуванням наведеного, відповідачем порушено порядок звільнення позивача з підстав передбачених п.6 ст.36 КЗпП України.
Посилаючись на викладене та після неодноразового уточнення позовних вимог, позивач остаточно просив визнати незаконним та скасувати наказ Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 12 серпня 2019 р. № 277/о про звільнення його з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; поновити його на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 12 серпня 2019 року; стягнути з ДП «АМПУ» в особі Миколаївської філії на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 208 262,25 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати на надання йому правничої допомоги у сумі 10000,00 грн.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2020 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 12.08.2019 р. № 277/о про звільнення ОСОБА_3 з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».
Поновлено його на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 12 серпня 2019 р. 
Стягнуто з ДП "Адміністрації морських портів України", в особі Миколаївської філії ДП "Адміністрації морських портів України" на користь ОСОБА_3  середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 208 262 грн.25 коп., судові витрати на правничу допомогу у сумі 10 000 грн., а в дохід держави судовий збір у розмірі 5225 грн. 93 коп. 
Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначав про таке, що виходячи з аналізу ч.ч.2,3 ст.32 КЗпП України зміна істотних умов праці стосується випадків зміни систем та розмірів оплати праці, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад без зміни трудової функції тощо, тобто змін, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується.
Зміна істотних умов праці не передбачає ліквідації трудової функції працівника та виведення посади зі штату. 
Із тексту повідомлення про зміну істотних умов праці, отриманого позивачем 18 лютого 2019 р., наказ «Про внесення змін до штатного розпису» від 15 лютого 2019 № 118/18, прийнятий лише з посиланням на зміни в організації виробництва і праці, без зазначення наказів, якими б ці зміни були внесені.
А тому, на думку суду, таке свідчить про порушення відповідачем конституційних прав позивача, встановленого законом порядку звільнення працівників, а також про фактичну відсутність змін в організації виробництва і праці, що свідчить про відсутність законних підстав для звільнення Позивача на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, відповідно таке звільнення не може вважатися законним і наказ про таке звільнення підлягає скасуванню, позивач поновленню на займаній посаді. 
За викладених обставин передбачені підстави для виплати звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач подав на нього апеляційну скаргу та посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволені позову.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги відповідач вказував, що проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключні повноваження власника, проте, такі зміни не повинні означати примусу до праці.
Зміни в організації структури МФ ДП «АМПУ» підтверджуються тим, що станом на 15 лютого 2019 року в організаційній структурі цієї філії відсутній виробничий комплекс технологічного забезпечення, а посада головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення спеціально введено до штатного розпису філії на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року.
Саме для приведення штатного розпису у відповідність до виробничих потреб, а також для приведення розміру оплати праці до виробничих виконуваних робіт і був виданий наказ №118/18 від 15 лютого 2019 року, а з 19 квітня 2019 року перейменовано посаду, яку обіймав позивач, на посуду техніка технолога виробничого комплексу технологічного комплексу служби портових операцій з посадовим окладом 7300 грн. Вищевказані зміни в організації виробництва і праці були наявні, що в свою чергу призвело до зміни істотних умов праці.
Таке вивільнення працівників проводиться в порядку, установленому ст.49-2 КЗпП України, який роботодавцем і було дотримано: після видання наказу, позивач за два місяці персонально попереджений про зміну істотних умов праці з 19 квітня 2019 року, а не погодившись на зміну умов праці був звільнений відповідно до вимог чинного трудового законодавства.
Доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутої суми середнього заробітку та суми витрат на професійну правничу допомогу апеляційна скарга не містить.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилався на відповідність рішення суду нормам матеріального права, обґрунтованість висновку суду про задоволення позов та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.
У суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи без його участі.
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.
Згідно зі ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду вказаним положенням закону у повній мірі не відповідає. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з 13 червня 2013 року ОСОБА_3 працював на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення у Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» ( а.с.27-28,30).
Наказом т.в.о. начальника Адміністрації Миколаївського морського порту №107 від 03 лютого 2017 року скорочено із штатного розпису одну одиницю головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення з 03 квітня 2017 року.
Наступним наказом Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 21 липня 2017 року №339/о позивача було звільнено з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 р. по справі № 487/4224/17, додатковим рішенням цього суду від 15 червня 2018 р., ухвалою суду про виправлення описки від 15 червня 2018 р., залишеним в силі постановою апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 р., задоволено його позов, визнано незаконним та скасовано наказ МФ ДП «АМПУ» від 21.07.2017 р. №339/о про звільнення ОСОБА_3 з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення МФ ДП «АМПУ», поновлено його на роботі на цій посаді ( а.с.7-910,11,12-14).
На виконання вищевказаного судового рішення, наказом № 496/о МФ ДП «АМПУ» від 30 листопада 2018 року скасовано наказ № 339/о від 21 липня 2017 року про звільнення та поновлено ОСОБА_3 на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії ДП «АМПУ»( а.с.17,18-19,20,21,22, 66).
Також наказом №1170 від цієї дати та на виконання того ж таки рішення суду, з 30 листопада 2018 року введено в штатний розпис 1 одиницю головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення з посадовим окладом 16705 грн., підпорядкувавши безпосередньо заступнику начальника з операційної діяльності( а.с.111).
З метою приведення штатного розпису у відповідність до виробничих потреб, а також приведення розміру оплати праці у відповідність до обсягів виконання робіт, наказом №118/18 від 15 лютого 2-19 року МФ ДП «АМПУ», з 19 квітня 2019 року перейменовується посада головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення у техніка-технолога з посадовим окладом 7300 грн., включивши її до складу технологічного комплексу служби портових операцій ( а.с.64).
18 лютого 2019 року ОСОБА_3 отримав повідомлення про зміну істотних умов праці, а саме зміну найменування посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення на техніка-технолога технологічного комплексу служби портових операцій, а також про зміну розміру оплати праці ( а.с.24).
ОСОБА_3 заявою від 12 серпня 2019 року відмовився від запропонованої йому посади техніка-технолога технологічного комплексу служби портових операцій ( а.с.25).
Наказом МФ ДП «АМПУ» від 12 серпня 2019 року № 277/о ОСОБА_3 був звільнений з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення МФ ДП «АМПУ» на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці( а.с.26).
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції проте, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з порушенням вимог чинного законодавства виходячи із наступного.
Так, в силу ст.43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.
Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.
Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.
Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, впровадження передових методів. 
При зміні істотних умов праці, посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору - система та розмір оплати праці, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад без зміни трудової функції, тощо. Тобто, змін, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується.
Зміна істотних умов праці не передбачає ліквідації трудової функції працівника та виведення посади зі штату.
Отже, зміна істотних умов праці, передбачена ч.3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. 
Водночас, зміна в організації виробництва і праці, наслідком яких є скорочення штату або чисельності працівників, означає, що посада, яку раніше обіймав працівник, виводиться із штатного розпису.
Під час звільнення працівника на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України.
Аналогійний правовий висновок Верховного суду України висловлений в постанові від 23 березня 2016 року, справа № 6-2748цс15.
Заперечуючи проти задоволення позову відповідач посилався на те, що відбулися зміни в організації виробництва і праці, а відтак були підстави для зміни істотних умов праці.
Так, зокрема зазначав, що відповідно до наказу №602 від 22 серпня 2016 року «Про затвердження нової організаційної структури МФ ДП`АМПУ» з цієї дати було введено в дію організаційну структуру від назвою «виробничий комплекс технологічного забезпечення», який був підпорядкований заступнику начальника ( а.с.100,101).
Згодом, наказом №750 від 01 серпня 2017 року «Про організаційну структуру МФ ДП «АМПУ» і розподіл окремих функцій управління діяльності філії між начальником адміністрації та його заступником введено в дію організаційну структуру «служба інформаційних технологій», яка підпорядкована заступнику начальника з логістики. 
Отже, станом на 15 лютого 2019 року в організаційній структурі МФ ДП «АМПУ» відсутній виробничий комплекс технологічного забезпечення, а посаду головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення спеціально введено до штатного розпису на виконання судового рішення, про що зазначає в апеляційній скарзі відповідач. 
За такого, колегія суддів зауважую, що відповідачем доказів того, що відносно посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення було змінено істотні умови праці не надано, натомість матеріали справи містять докази того, що дана посада була виключена зі штатного розпису тобто, фактично була ліквідована.
А тому внесення змін до штатного розпису підприємства шляхом перейменовується посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення, яку обіймаю позивач, у техніка-технолога технологічного комплексу служби портових операцій, не можна вважати зміною істотних умов праці в розумінні ч. 3 ст. 32 КЗпП України.
З огляду на викладене звільнення позивача мало місце без законних підстав.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Доводи апеляційних скарг судова колегія відхиляє, оскільки вони зводяться до переліку обставин справи і не спростовують висновків суду про відсутність зміни істотних умов праці.
Навпаки зі змісту апеляційних скарг вбачається, що не мала місце зміна істотних умов праці в розумінні, як це визначено законодавцем.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив з посиланням на ст. 32 КЗпП України, що саме законодавець розуміє під «зміною істотних умов праці» і що з цим ніяким чином не пов`язується звільнення працівників, а лише зміна їх умов праці, тобто саме умов праці працюючих робітників.
Тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і є помилковими.
Поряд з цим, апеляційний суд вважає, що ч.3 ст.32 КЗпП України не вимагає погодження з виборним органом первинної профспілкової організації змін істотних умов праці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, що спростовує твердження позивача щодо того, що дії роботодавця щодо запровадження змін до штатного розпису в односторонньому порядку без погодження з виборним органом профспілки, що діє на підприємстві, кваліфікуються неправомірними.
Умовою, за якою допускається зміна істотних умов праці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, є повідомлення працівника не пізніше, ніж за два місяці про ці зміни, така процедура дотримана.
Також, припинення трудового договору на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна віднести ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця, зазначена підстава трудового договору обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення по суті спору. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених вимог колегія суддів не вбачає.
Доводів незгоди з рішення суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та суми витрат на професійну правничу допомогу апеляційна скарга не містить, а відтак не є предмет апеляційного перегляду.
Разом з тим, під час вирішення питання про розподіл судових витрат судом допущено невірний розрахунок таких.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України, ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів – сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншими документом. За яким провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення та поновити його посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Підпунктом 1 пункту 1 та пункту 2 частини 2 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» встановлено, що розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за позовні вимоги немайнового характеру – 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Стягуючи судовий збір з відповідача в дохід держави суд першої інстанції виходив із ставком судового збору як для юридичної особи станом на 1 січня 2020 року. Проте такий розрахунок є невірним.
Враховуючи вищевикладене та подання позовної заяви у серпні 2019 року, розмір суми, яку просив стягнути позивач на свою користь та наступні уточнення позовних вимог, судовий збір, який підлягав до сплати позивачем при зверненні до суду з вимогами майнового характеру становить 2092 грн.62 коп., а розмір судового збору, від сплати якого позивач звільнений - 768 грн.40 коп.
За такого, з відповідача на користь держави підлягає стягненню за розгляд справи судом першої інстанції 2851 грн.02 коп.
З врахуванням наведеного, сума судового збору, яку відповідач повинен був сплатити за апеляційну скаргу становить 4276 грн.53 коп. (2851.02 х150%). Ним же сплачено 7838 грн.90 коп. А відтак сплачені ДП «АМПУ» в дохід держави 3562 грн.37 коп.( 7838.90-4276.53) підлягають поверненню, як зайво сплачені, у порядку визначеному ст.7 Закону України «Про судовий збір», подавши до суду відповідну заяву ( клопотання).
З врахуванням наведеного та в силу ст.376 ЦПК України рішення суду в частині розподілу судових витрат слід змінити.
Підстав для розподілу судових витрат про перегляд справи апеляційної інстанцією відсутні, оскільки рішення суду по суті спору залишено без змін.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в дохід держави 2851 грн.02 коп. судового збору.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                              Ж.М. Яворська

Судді                                                                                      Т.М. Базовкіна

                                                       Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 15 липня 2020 року.